Справа № 640/7620/21
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Житомир справа № 640/7620/21

категорія 113030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Лівії Зрук ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграціної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Громадянин Лівії (в колишньому - Великої Соціалістичної Народної Лівійської Арабської Джамахірії) Зрук ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 415-20 від 06.11.2020 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтований тим, що відповідач, приймаючи оскаржене рішення, не взяв до уваги актуальну ситуацію у Лівії, яка є загальновідомою і підтверджується загальнодоступними та авторитетними джерелами інформації, а також не дав належної оцінки доводам заявника про те, що він був змушений залишити територію своєї країни та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя і здоров`я, зокрема, через загальнопоширене насильство в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичне порушення прав людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення та виклику учасників справи.

Однак, справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва дана адміністративна справа була передана на розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 12.03.2025 року адміністративну справу Житомирським окружним адміністративним судом прийнято до свого провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Окрім того, запропоновано учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали надати Житомирському окружному адміністративному суду актуальні пояснення по суті позову.

Вказана ухвала була направлена представнику позивача за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві, однак, повернута до суду поштовим відділенням зв`язку 12.05.2025 року з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

Будь-які заяви щодо зміни адреси, за якою слід здійснювати поштові відправлення, ні позивачем, ні його представником суду не подані.

Відповідач надіслав суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та, серед іншого, зазначив, що під час співбесід позивач надавав неузгоджені та суперечливі одне одному пояснення, водночас, жодних достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування його саме на батьківщині або дискримінації в країні походження за расовою, національною ознаками, релігійною належністю, політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи тощо до територіального органу ДМС України не надав, в зв`язку з чим було зроблено висновок, що позивач формально шукає підстави для легалізації свого перебування в Україні.

Крім цього, відповідач зауважує, що питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вже розглядалося Одеським окружним адміністративним судом в іншій справі № 815/2728/18, де рішенням суду першої інстанції від 23.10.2018 року, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 25.04.2019 року, було частково задоволено позов ОСОБА_2 та зобов`язано територіальний орган ДМС України повторно розглянути заяву позивача з дотриманням встановленої законом процедури, що і було зроблено відповідачем, до якого матеріали особової справи позивача було передано в зв`язку із зміною місця проживання заявника.

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про таке.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 2018 OD 0057 та встановлених з пояснень позивача обставин, ОСОБА_2 є громадянином Лівії, що підтверджено паспортним документом НОМЕР_1 , виданим 13.12.2011 року у м.Тріполі та дійсним до 20.09.2018 року.

З наявного у матеріалах особової справи висновку ГУ ДМС в Одеській області від 25.05.2018 року слідує, що позивач легально в`їхав на територію України 24.10.2016 року. З території Лівії (м. Тріполі) вибув авіарейсом Тріполі- (Лівія) Дубаї (ОАЕ) Куала-Лумпур (Малайзія) 21.08.2012 року на навчання. До Лівії повертався 1 раз влітку 2013 року та перебував на Батьківщині протягом місяця. З Малайзії до України вибув 23.10.2016 року авіарейсом Куала-Лумпур (Малайзія) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна) на підставі проїзного документа серії 746374 та оформленої візи № Y05341957. Зі слів позивача, із зазначеного періоду територію України не покидав. Непрацюючий.

Також в особовій справі наявні копії протоколу ГУ Державної міграційної служби в Одеській області від 14.05.2018 року про адміністративне правопорушення та постанови № 001948 від 14.05.2018 року про накладення адміністративного стягнення, складених відносно позивача по факту перебування на території України без легальних підстав.

Станом на 14.05.2018 року позивач проживав у м. Одесі по вул. Катерининська, буд. 90.

Цієї ж дати позивач звернувся до територіального органу Державної міграційної служби України із заявою про надання захисту в Україні.

Мотивуючи своє звернення, позивач зазначив, що вибув з Лівії в Малайзію для навчання на лікаря але, повернувшись у Лівію в липні 2013 року з візитом до сім`ї, отримував погрози та шантаж на свою адресу. У той же період, згідно пояснень позивача, його було викрадено на декілька днів і повернуто лише після отримання певного викупу. Відразу після таких подій він покинув Лівію, поїхавши до Малайзії через Арабські Емірати. Внаслідок високих цін навчання йому довелося переглянути своє рішення, в результаті чого він прибув навчатися до України, у Київський лінгвістичний університет, де вивчав російську мову. Через фінансові труднощі та небезпеку проживання в Лівії він вирішив залишитися в Україні, тоді як батьки оселилися в Тунісі.

Позивачу було призначено дату для проведення анкетування на 17.05.2018 року.

Згідно відомостей анкети від 17.05.2018 року позивач поїхав з Лівії на навчання до Малайзії у 2012 році, закінчив навчання у 2016 році в медичному університеті "Махса" за спеціальністю "хірург". У 2013 році повернувся в Лівію, до батьків. У 2016 році приїхав на навчання в Україну, м. Київ (КНЛУ), навчання не закінчив через брак коштів. До Лівії повернутися не може, у 2013 році з невідомих йому причин його схопили бандити та два тижні утримували у якомусь приміщенні, розміщеному у невідомому місці. Відпустили після сплати батьками викупу. Батьки переїхали до Тунісу в серпні 2013 року.

На запитання, чи перебував він або члени його сім`ї в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях; чи був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов`язаних із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо; чи притягався до кримінальної відповідальності; чи застосовувались до нього адміністративні заходи позивач надав негативну відповідь. Пояснив, що поїхати до батьків до Тунісу не може, оскільки має старий паспорт, а новий потрібно отримати в Лівії, куди він повертатись не хоче.

24.05.2018 року з позивачем було продовжено співбесіду, в ході якої з пояснень позивача на поставлені йому відповіді задокументовано, що з моменту прибуття в Україну у 2016 році отримував від батьків кошти та для легалізації до відповідного органу не звертався, а з питання надання йому статусу біженця звернувся у 2018 році через погіршення фінансового стану та через необхідність легалізації свого перебування з 2016 року. На запитання, чому його рідні переїхали до Тунісу, позивач пояснив, що батьки переїхали до Тунісу в листопаді 2013 року після того, як невідомі схопили його і утримували близько 2-х місяців, розбили щось вдома, побили його брата, це сталося в жовтні 2013 року.

В ході співбесіди позивач зазначив, що подія з вторгненням в його оселю на Батьківщині сталася в серпні 2013 року, хоча до цього позивач вказував на інші періоди такої події (в липні 2013 року, жовтні 2013 року). На запитання спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту позивач відповів, що проблеми у нього або близьких родичів з представниками органів державної влади на території країни громадянської належності не виникали; на постійне проживання до інших країн (в тому числі до позивача, в Україну) близькі родичі не збираються; права його або його родичів на території країни постійного проживання не порушувались; ситуація в Тунісі, де проживають батьки, нормальна, але він туди їхати не планує через відсутність паспорта; за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними поглядами, належністю до певної соціальної групина Батьківщині не переслідувався, але, коли його схопили, сказали, щоб частіше відвідував церкви та припинив слухати музику.

Заслухавши пояснення позивача, ГУ ДМС в Одеській області ДМС України 25.05.2018 року дійшло висновку, що пояснення заявника щодо причин, що спонукали його звернутись за захистом, містять суперечливі відомості, не підтверджені жодними доказами, та склало для позивача повідомлення № 5/1-528 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також було видано наказ № 99 від 25.05.2018 року про відмову громадянину Лівії ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначений наказ було оскаржено позивачем до Одеського окружного адміністративного суду, який 23.10.2018 року прийняв рішення про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 99 від 25.05.2018 року, а також зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зобов`язав повторно розглянути заяву Зрук ОСОБА_1 від 14.05.2018 року про надання захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вказане рішення суду першої інстанції залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 року.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку із цим та зміною позивачем місця проживання в Україні та переїздом до міста Києва, матеріали особової справи Зрук ОСОБА_1 було передано до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, яке наказом № 366 від 16.10.2018 року поставило на облік особову справу гр. Лівії ОСОБА_2 (зворотня сторона а.с.84, а.с. 85, 88).

11.07.2019 року та 26.09.2019 року з позивачем було проведено додаткові співбесіди із забезпеченням перекладача.

Протоколами співбесіди (а.с.98-101, 120-124) детально задокументовано пояснення позивача на поставлені йому запитання щодо причин виїзду з країни громадянського походження та необхідності звернення за захистом в Україні.

02.10.2020 року Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м.Києві та Київській області було складено висновок про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку, серед іншого, зазначено про те, що заявник виїхав із Лівії в Малайзію з метою отримання освіти за власним бажанням, а його приїзд в Україну був мотивований невисокими цінами на навчання порівняно з такими цінами у Малайзії. Заявник виїхав із Лівії по дійсному паспорту. Документування заявника паспортом, виданим владою Лівії, свідчить про наявність державного захисту з боку країни по відношенню до свого громадянина. Однак, заявник не надав жодних доказів та пояснень щодо ймовірності його переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак на території Лівії, щодо підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни громадянської належності. Твердження заявника носять загальний характер і часто суперечать одне одному. Матеріали особової справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника в країні походження та громадянської належності. У різних співбесідах заявник надавав різні свідчення стосовно причин його викрадення та викрадачів, суми викупу та осіб, заплатили викуп. Часто свідчення носили характер припущень, внутрішні розбіжності та суперечливі відомості, що, за відсутності будь-яких зафіксованих документально звернень за захистом своїх прав, ставлять під сумнів правдоподібність повідомленого.

З посиланням на пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженця), у розрізі наданих позивачем пояснень територіальний орган міграційної служби резюмував, що позивача необхідно розглядати скоріше як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, Державною міграційною службою України 06.11.2020 року було прийнято оскаржене рішення № 415-20 та на підставі цього рішення складено повідомлення від 28.12.2020 року № 333 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи право оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 року № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI в редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У силу статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

У частині 1 статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною 3 статті 8 Закону № 3671-VI під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами частин 1, 2 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11,12 статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають "Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 (далі - Наказ № 649).

Відповідно до підпунктів "в", "г" пункту 2.1 Наказу № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку.

Відповідно до пункту 4.1. Наказу № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Суд зауважує, що вказані вимоги територіальним органом ДМС України при повторному розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, дотримано.

Згідно пункту 4.3 Наказу № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 4.4 Наказу № 649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина 2 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як слідує з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Стосовно наявності або відсутності обставин для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то встановлення таких обставин належить до компетенції органів державної міграційної служби після прийняття рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач при прийнятті рішення провів збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявності фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує життю та свободі позивача.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом із тим, суд звертає увагу на відсутність у справі доказів, які б свідчили про обґрунтовані та реальні побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження. Також відсутні будь-які докази, які б підтверджували здійснення над позивачем фізичного насильства або будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало його безпечне проживання.

Крім того, у ході співбесіди позивач підтвердив, що не належав до будь-яких політичних, громадських чи релігійних організацій.

На підставі аналізу вищезазначених документів, які містяться в міграційній справі позивача, та документів доданих до позовної заяви, відповідач дійшов правильного висновку, що позивач не обґрунтував наявність підстав для визнання його біженцем, чи особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Посилання позивача на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

У зв`язку з наведеним вище, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначені чинним законодавством України.

У спірних правовідносинах відповідач діяв правомірно, добросовісно намагаючись створити умови для подання позивачем відповідної заяви за встановленою законом процедурою.

Окремо суд звертає увагу на те, що 15.09.2021 року позивачу була видана довідка про звернення за захистом в Україні, відповідно до якої засвідчено законність перебування особи на території України з моменту звернення із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту до остаточного визначення статусу такої особи або залишення нею території України. Однак, згідно відомостей бази даних ДМС України до спливу терміну дії цієї довідки (15.03.2022 року) позивач 07.03.2022 року перетнув українсько-польський кордон в напрямку з України. Тобто, позивач добровільно залишив територію України, фактично самостійно визначивши місце свого подальшого проживання поза межами України.

Підсумовуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко