Справа № 460/5353/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/5353/24 пров. № А/857/31461/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі №460/5353/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Дорошенко Н. О.,

дата ухвалення рішення 25 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 25 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила визнати дії відповідача-1 щодо відмови у зарахуванні їй до загального стажу періоду роботи з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року та щодо відмови у призначенні пенсії за віком; зобов`язати відповідача зарахувати їй до загального стажу період роботи з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року та зобов`язати відповідача-2 призначити та провести виплату пенсії за віком з дати виникнення права на її призначення, а саме: з 29 лютого 2024 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29 березня 2024 року №27 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути подану 22 березня 2024 року ОСОБА_1 заяву про призначення пенсії за віком, зарахувавши до її загального страхового стажу період з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року, та прийняти рішення з питання призначення пенсії, з врахуванням висновків, викладених у рішенні суду. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині задоволених позовних вимог, відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, покликаючись на те, що на підставі доданих до заяви про призначення пенсії документів позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 27 років 00 місяців 26 днів. Зазначає, що позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 06 січня 1988 року по 01 серпня 1999 року, оскільки назва підприємства на печатці при звільненні (Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України) не відповідає назві перейменування (Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства і продовольства України). Позивачем не надано довідки про перейменування підприємства, а тому підстави для зарахуванням вищевказаного стажу відсутні. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22 березня 2024 року звернулася до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням відповідача-1 від 29 березня 2024 року №27, визначеного для розгляду документів за принципом екстериторіальності, відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік. Повідомлено, що обчислений Пенсійним органом стаж позивача склав 27 років 0 місяців 26 днів. До стажу не зараховано період роботи 06 січня 1988 року по 01 серпня 1999 року, оскільки назва підприємства на печатці (Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України) не відповідає назві перейменування при звільненні (Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства та продовольства України). Для врахування даного періоду необхідно надати довідку про перейменування підприємства.

Вважаючи протиправним таке рішення відповідача-1 позивач, звернулася у суд із позовною заявою у даній справі про його скасування.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійним органом протиправно не зараховано до загального страхового стажу позивача періоди її роботи з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року, оскільки обов`язок належного оформлення трудової книжки та іншої документації покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, тому оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню, та з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 березня 2024 року про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу спірних періодів роботи з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що такий відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено.

Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.17-18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

На час заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20 червня 1974 року №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412).

Відповідно до п.1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно з п.2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20 червня 1974 року ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу.

За змістом п.1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20 червня1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.

Відповідно до п.1 Постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.13 Постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

За змістом п.18 цієї Постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Матеріалами справи, зокрема, трудовою книжкою серії НОМЕР_1 стверджується, що у позивача в трудовій книжці у спірні періоди містяться такі відомості: запис №10 від 24 березня 1987 року прийнята на посаду методиста кабінету ТСО і наочних посібників «Сільгосптехнавч» ГКСХТ УРСР (наказ №2-к від 23 березня 1987 року); Республіканські курси «Сільгосптехнавч» Держкомсільгосптехніки УРСР перейменовані в республіканські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Держагропрому УРСР (наказ №119 від 31.03.1986 Держагропрому УРСР); Республіканські курси підвищення кваліфікації УТП Держагропрому УРСР перейменовані в Українські курси підвищення кваліфікації УТП Міністерства сільського господарства і продовольства України (наказ №48 від 29.05.1992 Мінсільгоспрод України); запис №11 від 05 січня 1988 року переведена на посаду методиста навчального кабінету (наказ №2 від 05 січня 1988 року); запис №12 від 23 вересня 1992 року переведена на посаду методиста кабінету розробки і підготовки навчальних планів і програм (наказ №24-к від 23 вересня 1992 року); запис №13 від 20 квітня 1993 року переведена на посаду бухгалтера (наказ №11-к від 20 квітня 1993 року); запис №15 від 25 травня 1999 року переведена на посаду головного бухгалтера (наказ №8 від 25 травня 1999 року); запис №16 від 01 серпня 1999 року звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України (наказ №12 від 01 серпня 1999 року).

При цьому запис про звільнення з роботи містить печатку із найменуванням юридичної особи Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України (а.с.11 зворот).

Разом з тим, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (визначеного для розгляду документів за принципом екстериторіальності) №27 від 29 березня 2024 року позивачу відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Повідомлено, що загальний страховий стаж позивача становить 27 років 0 місяці 26 днів, до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача з 06 січня 1988 року по 01 серпня 1999 року, оскільки назва підприємства на печатці при звільненні (Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України) не відповідає назві перейменування (Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства і продовольства України). Для врахування даного періоду необхідно надати довідку про перейменування підприємства (а.с.32).

Так, на момент внесення запису у трудову книжку про звільнення позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), пунктом п.2.2 якої встановлено, що до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

За змістом п.2.3 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п.2.15 Інструкції №58, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер».

Як вбачається з матеріалів справи, запис про звільнення ОСОБА_1 01 серпня 1999 року з роботи дійсно скріплений печаткою юридичної особи Державні українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України, відомості щодо якої (про перейменування) відсутні в трудовій книжці ОСОБА_1 .. При цьому, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, така назва подібна до найменування юридичної особи Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства та продовольства України, запис щодо якої міститься за №10 у трудовій книжці позивача.

У матеріалах справи міститься лист Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 березня 2024 року №21-1530-/7081, за змістом якого підтверджується передача на державне зберігання до архіву Мінагрополітики копії документів стосовно ОСОБА_1 . Додатково проінформовано, що Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства аграрної політики України ліквідовано згідно з наказом Міністерства аграрної політики України від 26 січня 2001 року №9 (а.с.14).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, надані Мінагрополітики копії особової справи ОСОБА_1 містять адресовані директору Українських курсів підвищення кваліфікації ІТП Мінсільгосппроду України щодо її просування по роботі, зокрема: заяву про переведення на посаду бухгалтера з 20 квітня 1993 року; службову записку головного бухгалтера від 19 квітня 1993 року про покладення обов`язків касира на бухгалтера ОСОБА_1 .

Таким чином, наведеними вище документами підтверджується робота позивача в юридичній особі з найменуванням Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства аграрної політики України.

Колегія суддів повторно наголошує, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а, отже, й не може впливати на її особисті права.

При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Крім того, колегія суддів зазначає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.

Із аналізу змісту записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , дата заповнення 20 липня 1982 року вбачається, що відомості про її прийняття на роботу та про звільнення з роботи за період з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року відображають «порядковий номер запису», «дату прийняття і звільнення позивача з роботи», «відомості про прийняття на конкретну посаду та підставу звільнення», «номера і дати наказів про прийняття і звільнення з роботи», підписи посадових осіб, яка відповідні записи внесли, що свідчить про те, вказана трудова книжка містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких позивач була прийнята на таку роботу, а тому засвідчення запису про звільнення печаткою із найменуванням юридичної особи Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України не може ставити під сумнів всі спірні періоди роботи позивача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що позивач не працювала або її періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що орган пенсійного фонду має усі правові підстави для того, щоб самостійно витребовувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, проведення перевірки, зустрічної перевірки для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника, разом з тим, у спірних правовідносинах пенсійним органом не подано жодного доказу щодо вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності записів у трудовій книжці.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно дослідив періоди роботи, зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , такі також відповідають записам в її архівних відомостях, недостовірності або інших ознак юридичної дефектності таких не встановлено, а тому їх належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, а вказаний відповідачем недолік трудової книжки, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення трудової книжки та іншої документації покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, не може бути підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів до страхового стажу позивача.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пенсійним органом протиправно не зараховано до загального страхового стажу позивача періоди її роботи з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року, оскільки обов`язок належного оформлення трудової книжки та іншої документації покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, тому оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню, та з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 березня 2024 року про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу спірних періодів роботи з 24 березня 1987 року по 01 серпня 1999 року з урахуванням висновків суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі №460/5353/24 переглянуто в межах доводів апеляційної скарги та вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в решті вимог.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі №460/5353/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М.А. Пліш
Повне судове рішення складено 13 листопада 2025 року.