Справа № 480/8454/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: І.Г. Шевченко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 р. Справа № 480/8454/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.08.2025, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/8454/24

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової служби України

про визнання протиправною та скасування податкової консультації,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби (далі - ДПС України, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати податкову консультацію ДПС України від 13.09.2024 №4435/ІПК/99-00-24-03-03.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано податкову консультацію Державної податкової служби України від 13.09.2024 №4435/ІПК/99-00-24-03-03.

Стягнуто з Державної податкової служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 3028грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки спірної індивідуальної податкової консультації є обґрунтованими та жодним чином не протирічать положенням чинного законодавства України; не виправдання прийнятою ДПС України спірною ІПК сподівань та очікування позивача з приводу порушених питань не є підставою для визнання такої консультації протиправною; матеріали справи не містять доказів та обґрунтувань позивача щодо порушень спірною ІПК його прав та законних інтересів, у тому числі й у практичному її застосуванні.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2025 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачем отримано копію апеляційної скарги відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних документів через підсистему "Електронного суду".

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем 11.04.1995, є платник єдиного податку третьої групи, та основним видом його діяльності є «61.10. Діяльність у сфері проводнового електрозв`язку». Згідно з витягу з Реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг позивач є надавачем «Послуг доступу до мережі Інтернет» (відповідно до коду виду електронних комунікаційних послуги «IA.S1» (а.с.15-16).

19.08.2024 ФОП ОСОБА_1 звернувся до податкового органу за наданням індивідуальної податкової консультації щодо практичного застосування норм чинного законодавства, поставивши наступні питання:

1. Чи мав він право як фізична особа-підприємець, перебувати на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності у період з 01.01.2012 по 2024 рік?

2. Які саме норми чинного податкового законодавства змінилися, що слугувало підставою для опублікування на офіційному сайті Державної податкової служби України статей від 22.05.2024 о 14:49 за посиланням: https://tax.gov.ua/medіa-tsentr/novini785823.htmI та від 29.07.2024 о 12:10 за посиланням: https://tax.gov.ua/media-tsentr/novini/807180.html, які спонукають відмовитись від спрощеної системи оподаткування не пізніше ніж за 10 календарних днів до початку нового календарного кварталу (року), тобто до 20 вересня 2024 року? Якщо так, то просив роз`яснити на підставі яких норм чинного податкового законодавства? (а.с.9-11).

13 вересня 2024р., за результатами опрацювання звернення позивача, ДПС України було надано індивідуальну податкову консультацію №4435/ІПК/99-00-24-03-03 (а.с.12-14).

Як зазначив у консультації відповідач, відповідно до абзацу четвертого пп.2 п.291.4 ст.291 Кодексу суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, які надають доступу до мережі Інтернет, належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи.

Водночас згідно з п.291.5 статті 291 Податкового кодексу України визначено перелік видів діяльності здійснення яких не дає права на застосування спрощеної системи оподаткування обліку та звітності.

Так, відповідно до п.п.8пп.291.5.1 п.291.5 ст.291 Кодексу не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп фізичні особи-підприємці, які здійснюють діяльність з надання послуг пошти (крім кур`єрської діяльності), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміськогоабо ж міжнародного), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі із правом технічного обслуговування та надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.

З 01.01.2022 набрав чинності Закон України Про електронні комунікації, яким передбачено, що оператор і є постачальником при постачанні електронних комунікаційних послуг.

Так, згідно з пунктом 70 статті 2 Закон України Про електронні комунікації оператор електронних комунікацій (оператор) - суб`єкт господарювання, який володіє, здійснює експлуатацію та управління електронними комунікаційними мережами та/або пов`язаними засобами.

У разі постачання електронних комунікаційних мереж оператор вважається також постачальником електронних комунікаційних мереж.

У разі постачання електронних комунікаційних послуг оператор вважається також постачальником електронних комунікаційних послуг.

При цьому п.87 статті 2 цього ж Закону визначено, що постачальник електронних комунікаційних послуг - суб`єкт господарювання, який фактично надає та/або має право надавати електронні комунікаційні послуги на власних мережах та/або на мережах інших постачальників електронних комунікаційних послуг.

Таким чином, фізичні особи-підприємці при постачанні електронних комунікаційних послуг не мають права застосувати спрощену систему оподаткування, обліку та звітності. Тобто заборона перебування на спрощеній системі оподаткування стосується суб`єктів господарювання-фізичних осіб-підприємців, які в рамках надання послуг у сфері електронних комунікацій здійснюють технічне обслуговування та експлуатацію відповідних мереж у тому числі надають доступ до таких мереж.

Зазначена позиція погоджена з Міністерством фінансів України.

Не погодившись із отриманою індивідуальною податковою консультацією, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність податкової консультації ДПС України від 13.09.2024 №4435/ІПК/99-00-24-03-03.

У відповідності до пп.14.1.172 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (далі ПК України), податковою консультацією вважається індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За приписами пп.14.1.172-1 п.14.1 ст.14 ПК України, індивідуальна податкова консультація - це роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Згідно з пунктом 52.1 статті 52 ПК України, за зверненням платників податків у паперовій або електронній формі контролюючий орган, визначений пп.41.1.1 п.41.1 ст.41цьогоКодексу, надає їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення контролюючим органом.

Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (пункт 52.2 статті 52 ПК України).

Пунктом52.3 статті 52 ПК України передбачено, що за вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній, у паперовій або електронній формі.

Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, обов`язково повинна містити назву - індивідуальна податкова консультація, реєстраційний номер в єдиному реєстрі податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

За правилами пункту 53.1 статті 53 ПК України, у разі коли положення індивідуальної податкової консультації суперечать положенням узагальнюючої податкової консультації, то застосовуються положення узагальнюючої податкової консультації.

Платник податків та/або податковий агент, які діяли відповідно до податкової консультації, не звільняються від обов`язку сплати податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом.

Відповідно до пункту 53.2 статті 53 ПК України, платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому у паперовій або електронній формі індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або ж надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Аналіз вказаних норм свідчить, що податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання й повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у певному визначеному колі податкових правовідносин.

Отже, індивідуальна податкова консультація, як методична й практична допомога платнику при виконанні ним податкового обов`язку, фактично, за всіма процедурами (нарахування та сплата платежів, пені, штрафних санкцій або ж оскарження дій контролюючих органів тощо): 1) надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування і сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності; 2) має чіткий індивідуальний характер і може використовуватися лише платником податків, якому така консультація була надана; 3) не може встановлювати (змінювати чи припиняти) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення відносно практичного її застосування; 4) має мету - роз`яснення платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з тих чи інших питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Поряд з цим платнику надано право оскаржити до суду, як правовий акт індивідуальної дії, податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, й скасування судом такої податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Обов`язковими складовими письмової податкової консультації є опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.08.2021 у справі №816/1510/16, від 12.06.2024 у справі №200/3060/22, від 15.07.2024 у справі №812/302/17, від 22.05.2025 у справі №420/29295/23.

За обставин цієї справи спірним є питанням чи має право фізична особа-підприємець, яка здійснює за діяльність за кодом класифікації видів економічної діяльності «61.10. Діяльність у сфері проводного електрозв`язку», та який відповідно до реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг надає електронні комунікаційні послуги доступу до мережі Інтернет відповідно до коду виду електронних комунікаційних послуги «IA.S1», перебувати на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

За правилами абзацу четвертого підпункту 2 пункту 291.4 статті 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, та які надають послуги з надання доступу до мережі і Інтернет, належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи.

У свою чергу підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 ПК України для третьої групи встановлені такі вимоги:

фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена, та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року;

електронні резиденти (е-резиденти), які зареєструвалися як фізичні особи - підприємці, здійснюють господарську діяльність з надання послуг, виробництва та/або продажу товарів виключно на користь нерезидентів України, за умови що протягом календарного року вони відповідають сукупності таких критеріїв:

не використовують працю найманих осіб - громадян або резидентів України;

не отримують доходи з джерелом походження з України, крім пасивних доходів;

обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року;

Відповідач не спростовує відповідність цим вимогам ФОП ОСОБА_1 , утім вважає, що вид діяльності позивача підпадає під перелік видів діяльності, визначених у підпункті 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, здійснення яких не дає права на застосування спрощеної системи оподаткування обліку та звітності.

Підпунктом 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України визначено, що не можуть бути платниками єдиного податку першої-третьої груп суб`єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють, які здійснюють, діяльність з надання послуг пошти (окрім кур`єрської діяльності), діяльність із надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж та надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського чи міжнародного), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку із використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж та надання в користування каналів електрозв`язку, діяльність із надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.

Отже, виходячи з вказаної норми права, не можуть бути платниками єдиного податку третьої групи суб`єкти господарювання, які здійснюють, зокрема, діяльність із надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж.

Поряд з цим відповідач у податковій індивідуальній консультації тлумачить ці норми через призму Закону України «Про електронні комунікації» від 16.12.2020р. №1089-IX (далі Закон України «Про електронні комунікації»), який набрав чинності з 01.01.2022, у зв`язку чим вважає, що суб`єкти господарювання - фізичні особи-підприємці, які в рамках надання послуг у сфері електронних комунікацій здійснюють технічне обслуговування та експлуатацію відповідних мереж, у тому числі надають доступ до таких мереж, не мають права перебувати на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Визначаючись щодо повноти та обґрунтованості наданих ДПС України роз`яснень відносно практичної форми та моделі поведінки позивача у відповідному колі податкових правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, з 01.01.2022 набрав чинності, яким визначено правові, організаційні основи державної політики у сферах електронних комунікацій та радіочастотного спектра, а також права, обов`язки та відповідальність фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у відповідній діяльності або ж користуються електронними комунікаційними послугами.

Відповідно до визначень, наведених у статті 2 вказаного Закону, доступ - надання відповідно до цього Закону права та можливості доступу до електронних комунікаційних мереж, інфраструктури, засобів та/або послуг іншим постачальникам електронних комунікаційних мереж та/або послуг з метою надання ними електронних комунікаційних мереж та/або послуг, у тому числі для мовлення (пункт 23). Мережа Інтернет (Інтернет) - це глобальна електронна комунікаційна мережа, що призначена для передачі даних та складається з фізично та логічно взаємоз`єднаних окремих електронних комунікаційних мереж, взаємодія яких базується на використанні єдиного адресного простору та на використанні інтернет-протоколів, визначених міжнародними стандартами (пункт 54).

Послуга доступу до мережі Інтернет - електронна комунікаційна послуга, що забезпечує доступ до мережі інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет незалежно від технології, що застосовується в електронній комунікаційній мережі, та кінцевого (термінального) обладнання, що використовується (пункт 80).

Електронна комунікаційна послуга - це послуга, що полягає в прийманні та/або передачі інформації через електронні комунікаційні мережі, окрім послуг з редакційним контролем змісту інформації, що передається за допомогою електронних комунікаційних мереж і послуг (пункт 27).

Електронна комунікаційна мережа - це комплекс технічних засобів електронних комунікацій та споруд, призначених для надання електронних комунікаційних послуг (п.25). При цьому, електронна комунікація (телекомунікація, електрозв`язок) - передавання та/або приймання інформації незалежно від її типу або виду у вигляді електромагнітних сигналів за допомогою технічних засобів електронних комунікацій (п.28).

Постачальник електронних комунікаційних мереж - суб`єкт господарювання, який надає послуги доступу до електронної комунікаційної мережі, що знаходиться в його володінні, та до пов`язаних з нею засобів, або з використанням віртуальних мереж (пункт 85).

У той же час, постачальник електронних комунікаційних послуг - суб`єкт господарювання, який фактично надає та/або має право надавати електроні послуги на власних мережах та/або на мережах інших постачальників електронних комунікаційних послуг (пункт 87).

Оператором же електронних комунікацій (оператором) відповідно до пункту 70 статті 2 цього Закону вважається суб`єкт господарювання, який володіє, здійснює експлуатацію та управління електронними комунікаційними мережами та/або пов`язаними засобами. У разі постачання електронних комунікаційних мереж оператор вважається також «постачальником електронних комунікаційних мереж», а в разі постачання електронних комунікаційних послуг - «постачальником електронних комунікаційних послуг».

Поряд з цим, суд звертає увагу, що Закон України «Про електронні комунікації» не визначає окремого суб`єкта господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері електронних комунікаційних послуг без права на технічне обслуговування та експлуатацію мереж.

У той же час, у цій справі неможливість перебування суб`єкта господарювання на спрощеній системі оподаткування Податковий кодекс України пов`язує саме із тим, що такий суб`єкт господарювання має здійснювати господарську діяльність саме із надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж.

Отже, з метою встановлення можливості чи неможливості перебування позивача на спрощеній системі оподаткування, визначальним є встановлення тих видів діяльності, які здійснює позивач.

У відповідності до норм частини 2статті 16 Закону України «Про електронні комунікації», суб`єкти господарювання, які мають намір здійснювати господарську діяльність як постачальники електронних комунікаційних мереж та/або послуг, повинні протягом місяця від початку такої діяльності надіслати до регуляторного органу повідомлення про початок здійснення діяльності у сфері електронних комунікацій.

Згідно із пунктом 8 частини 3статті 16 Закону України «Про електронні комунікації», у повідомленні зазначається вид та опис електронних комунікаційних послуг. Інформація вноситься до Повідомлення шляхом проставляння суб`єктом господарювання відмітки навпроти найменування відповідного виду послуг чи доступу. У разі відсутності в орієнтовному переліку видів електронних комунікаційних послуг, затвердженому регуляторним органом, послуги, яку надає суб`єкт господарювання, вид та опис такої послуги надаються в довільній формі.

Відповідно до статті 17 цього Закону, регуляторний орган, яким є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку (далі НКЕК), включає ці відомості та веде Реєстр постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг в електронному вигляді за встановленими ним порядком та формою.

Так, постановою НКЕК «Питання ведення реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг» від 20.04.2022р. №30, затверджено «Порядок ведення реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг та його форму», а також «Орієнтовний перелік видів електронних комунікаційних послуг».

В «Орієнтовному переліку видів електронних комунікаційних послуг», надане таке визначення послуги доступу до мережі Інтернет (код послуги IA.S1, саме за яким був зареєстрований позивач за №3383 у Реєстрі постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг (а.с.15-16) - це послуга, що забезпечує доступ до мережі Інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет незалежно від технології, що застосовується в електронній комунікаційній мережі, і кінцевого (термінального) обладнання, що використовується. У тому числі послуга широкосмугового доступу до мережі Інтернет. Тобто позивач здійснює діяльність, яка не є ідентичною діяльності, визначеної у підпункту 8 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, як несумісною з перебуванням суб`єкта господарювання на спрощеній системі оподаткування, - з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж.

Поряд з цим «Орієнтовним переліком видів електронних комунікаційних послуг» окремо передбачено послугу з кодом OS.S1 як «послугу технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж». За визначенням її опису, як послуга з підтримки у працездатному стані обладнання електронних комунікаційних мереж в процесі його експлуатації, при якому воно здатне виконувати задані функції, зберігаючи задані значення параметрів у межах, які встановлені в нормативно-технічній документації; експлуатації електронних комунікаційних мереж.

Втім як вже зазначено, у цій справі позивач включений до Реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг за №3383, саме як постачальник електронних комунікаційних послуг, що надає послуги доступу до мережі Інтернет (код послуги IA.S1) (а.с.16).

Як вбачається з вказаних вище описів електронних комунікаційних послуг діяльність із надання доступу до мережі Інтернет не передбачає надання послуг із технічного обслуговування та експлуатації електронної комунікаційної мережі на користь інших осіб. При цьому матеріалам справи підтверджується, що позивач не є постачальником електронних комунікаційних мереж. Такі види електронних комунікаційних послуг зазначені в інших розділах таблиці «Орієнтовний перелік видів електронних комунікаційних послуг» за кодами NA.N1- NA.N10.

Таким чином, встановлені обставини у справі свідчать про те, що позивач не здійснює види діяльності, які є несумісними з перебуванням суб`єкта господарювання на спрощеній системі оподаткування, що визначені у підпункті 8 пункті 291.5 статті 291 Податкового кодексу України.

Що ж до відповідності видів діяльності за кодами Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010 видам діяльності, передбаченим в «Орієнтовному переліку видів електронних комунікаційних послуг», суд звертає увагу на те, що відповідно до розділу 1 «Сфера застосування» Національного класифікатору України «Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010», прийнятий наказом Держспоживстандарту України 11.10.2010№ 457 встановлює основи для підготовлення та поширення статистичної інформації за видами економічної діяльності. Основний принцип КВЕД полягає в об`єднанні суб`єктів господарювання, що виробляють подібні товари чи послуги або ж використовують подібні процеси для створення товарів чи послуг (тобто сировину, виробничий процес, методи або технології), у групи.

Основне призначення КВЕД - визначати та кодувати основні та другорядні види економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців.

Основний вид економічної діяльності - це визначальна ознака у формуванні та стратифікації сукупностей статистичних одиниць для проведення державних статистичних спостережень. Органи державної статистики розраховують основний вид економічної діяльності на підставі даних державних статистичних спостережень відповідно до статистичної методології за підсумками діяльності підприємств за рік.

Крім того, КВЕД призначений забезпечувати:

- статистичний облік підприємств і організацій за видами економічної діяльності;

проведення державних статистичних спостережень економічної діяльності, а також аналізу статистичної інформації на макрорівні (складання показників національних рахунків - рахунків виробництва й утворення доходу, таблиці «витрати-випуск»);

- зіставлення національної статистичної інформації з міжнародною через застосування єдиної статистичної термінології, статистичних одиниць, а також принципів визначення та змінення видів економічної діяльності підприємств і організацій.

Тобто, КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації. Водночас, Класифікація є механізмом спільної мови, що має використання в багатьох інших, нестатистичних сферах (соціальному та податковому регулюванні, ліцензуванні, системі тарифів тощо), проте, вона не завжди адаптована до цього повною мірою. Отже, Класифікація не завжди відповідає всім потребам користувачів за межами статистичної системи, у зв`язку із чим можуть виникнути суперечності щодо юридичного використання коду КВЕД. Слід мати на увазі, що код виду діяльності не створює прав чи обов`язків для підприємств і організацій, не спричинює жодних правових наслідків. Код виду діяльності не обов`язково достатній критерій для виконання умов, передбачених тими чи іншими нормативними актами. У застосуванні нормативних актів чи контрактів код виду діяльності - це припущення, а не доказ.

Будь-яке використання КВЕД не для статистичних потреб (адміністративних або ж нормативних) здійснюють самі користувачі за власними правилами, відповідаючи за це та належно пояснюючи таке використання.

Отже, види діяльності у сфері електронних комунікацій, передбачені в «Орієнтовному переліку видів електронних комунікаційних послуг», можуть не збігатися з КВЕД, і навпаки, а такий збіг або його відсутність не створює прав та обов`язків для суб`єктів господарювання та жодні правові наслідки зазначеного відсутні.

У підсумку, аналізуючи наведене правове регулювання у контексті поставлених позивачем питань (зокрема, про можливість перебування на спрощеній системі оподаткування за КВЕД 61.10) та наданих контролюючим органом загальних посилань на положення ПК України та Закону України «Про електронні комунікації», без надання оцінки обставинам, що чітко свідчать про неоднозначність відповідних норм податкового та іншого законодавства (ототожнення видів діяльності у сфері електронних комунікацій, які визначені в «Орієнтовному переліку видів електронних комунікаційних послуг», з окремими видами діяльності, що згадуються в Податковому кодексі України), суд дійшов висновку, що ДПС України, у цьому випадку, було надано необґрунтовані та, насамперед, нечіткі, та неповні відповіді на поставлені позивачем питання. Консультація суперечить абзацу четвертому підпункту 2 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України. Крім того, у своєму зверненні позивач запитував чи мав він право як фізична особа-підприємець, перебувати на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності у період з 01.01.2012 по 2024 рік. Однак, у податковій індивідуальній консультації відсутнє належне та чітке обґрунтування стосовно можливості перебування позивача до 01.01.2022 на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Твердження апелянта щодо відсутності порушеного права позивача оскаржуваною податковою консультацією колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Підпунктами 14.1.172, 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом; індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Пунктами 53.1, 53.2 статті 53 ПК України передбачено, що платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Протягом 30 календарних днів із дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження

узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Зміст наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що платнику податків надано право оскаржити до суду, як правовий акт індивідуальної дії, податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, й визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №826/2032/16, від 22 жовтня 2019 року у справі №520/10111/18, від 28 січня 2020 року у справі №804/8131/16.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статті 6 Закону України «Про адміністративну процедуру» та статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана податкова консультація підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97).

У п. 96 рішення у справі «Вагнер та J.M.W.L. проти Люксембургу» (Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg, №76240/01) та у п. 72 рішення у справі «Фабрі проти Франції» (Fabris v. France, №16754/08) ЄСПЛ підкреслив, що навіть якщо суди не зобов`язані викладати мотиви відмови стосовно кожного доводу сторін, вони не звільнені від обов`язку розглядати їх належним чином і надавати оцінку основним наданим доводам. Крім того, якщо ці доводи стосуються прав і свобод, що гарантовані Конвенцією і протоколами до неї, національні суди повинні розглядати їх в обов`язковому порядку і з особливою ретельністю, тому що йдеться про засади принципу субсидіарності.

ЄСПЛ також неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36).

На підставі вищенаведеного колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 по справі № 480/8454/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло