Справа № 643/10274/25
Суддя: Новіченко Н. В.
Дата ухвалення: 2025-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/643/149/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Новіченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до 1. Інспектора 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в

Харківській області Козиренка Віталія Вікторовича

2. Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до інспектора 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренка Віталія Вікторовича (далі відповідач-1), Департаменту патрульної поліції (далі відповідач), відповідно до змісту якого просить суд скасувати постанову серії ЕНА № 4996386 від 17.06.2025 за ч. 1 ст. 121 КУпАП, винесену інспектором 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції Козиренком Віталієм Вікторовичем про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340, 00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача-2 витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що відсутність вогнегасника не є технічною несправністю транспортного засобу, як передбачено диспозицією ч. 1 ст. 121 КУпАП, а є невідповідністю вимогам відповідним правилам та стандартам, а тому це є порушенням вимог пп. «є» п. 31.4.7 Правил, але не може бути кваліфіковане за ч. 1 ст. 121 КУпАП. Відтак у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Представник відповідача-2 подав до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що у ДСТУ 3649:2010 викладені вимоги щодо технічного стану колісних транспортних засобів, які знаходяться в експлуатації. В пункті 5.1 ДСТУ 3649:2010 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання» (далі ДСТУ 3649:2010) зазначено, що технічний стан колісного транспортного засобу (далі КТЗ) повинен відповідати вимогам законодавства, чинних нормативних документів щодо безпеки дорожнього руху й охорони навколишнього середовища та вимогам підприємства-виробника. Пунктом 6.8.20 ДСТУ 3649:2010 КТЗ категорій М3, N2, N3, O мають бути обладнані противідкатними упорами (не менше ніж два), а КТЗ категорій М та N укомплектовані вогнегасниками , медичною аптечкою, знаком аварійної зупинки (чи блимким червоним ліхтарем). Використовувати вогнегасники без пломб або із закінченим терміном придатності не дозволено. Медична аптечка має бути укомплектована придатними для використовування препаратами та відповідати Документ сформований в системі «Електронний суд» 14.07.2025 4 вимогам ДСТУ 3961. Аналізуючи вищевказані положення Правил дорожнього руху України та Закону України «Про стандартизацію», можна обґрунтовано прийти до висновку, що Правила дорожнього руху України закріплює обов`язок відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху. Приписами пункту 31.4 ПДР України передбачено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності визначених цим пунктом технічних несправностей і невідповідності визначених цим пунктом вимогам. У наведеному пункті Правил дорожнього руху викладений перелік технічних несправностей транспортних засобів, за наявності яких забороняється експлуатація таких транспортних засобів, до яких, зокрема, пункт 31.4.7 «є» ПДР України віднесено відсутність працездатного вогнегасника на легковому, вантажному автомобілі, автобусі. При цьому в пункті 2 примітки пункту 31.4.7 «є» ПДР України зазначено, що аптечка, перелік медикаментів якої відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, і вогнегасник повинні бути в закріпленому стані у місцях, визначених підприємством-виробником. У разі коли конструкцією транспортного засобу зазначені місця не передбачено, медична аптечка і вогнегасник повинні розташовуватись у легкодоступних місцях. Тип і кількість вогнегасників повинні відповідати встановленим нормам. Вогнегасники, якими забезпечуються транспортні засоби, повинні бути сертифікованими в Україні відповідно до вимог законодавства. Отже, аналізуючи наведене, об`єктивно вбачається, що чинним законодавством України заборонена експлуатація транспортних засобів, в яких відсутній працездатний вогнегасник. Як вбачається з тексту Правил дорожнього руху, у пункті 31.4.7 зазначено: інші елементи конструкції. Отже, в розумінні Правил дорожнього руху, вогнегасник відноситься до елементів конструкції транспортного засобу. Таким чином, викладені у позовній заяві твердження Позивача, не знаходять своєї підтримки в нормативно-правовій базі.

Крім того, відповідач-2 звертає увагу суду, що твердження Позивача, що молодшим лейтенантом поліції Козиренком В.В. під час розгляду справи, не були взяті до уваги пояснення Позивача про те, що відсутність вогнегасника не є технічною несправністю транспортного засобу, як це передбачено диспозицією частини першої статті 121 КУпАП, не відповідає дійсності. Так, перегляд відеозапису з портативного відеореєстратора № 476030 (зазначений у пункті 7 постанови серії ЕНА № 4996386, як належний доказ), підтверджує, що Позивач протягом тривалого часу не виконував законну вимогу працівника поліції щодо надання вогнегасника для перевірки. Лише о 07.44 на відеозаписі зафіксовано момент, коли Позивач демонструє інспектору вогнегасник, який у свою чергу повідомляє Позивачу, що у даного вогнегасника манометр червоного кольору, що свідчить про його непрацездатність. Крім того, на даному відеозаписі о 07.56 вбачається, що Позивач повідомляє інспектору про наявність другого вогнегасника, однак через «принципову позицію» Він відмовляється його показувати. О 08.05 молодший лейтенант поліції Козиренко В.В. повідомив Позивачу про початок розгляду відносно нього справи. Тобто, приходимо до висновку, що Позивач маючи достатньо часу для пред`явлення працівнику поліції працездатного вогнегасника з незакінченим терміном придатності, не виконав дану вимогу, що свідчить про свідоме намагання Позивача уникнути адміністративної відповідальності.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.06.2025 року інспектором 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренко В.В. було прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4996386, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340, 00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Суть правопорушення полягала в тому, що 17.06.2025 року о 07:52 год. водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «DACIA LOGAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , технічний стан якого не відповідає вимогам правил та стандартів щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, а саме не укомплектований згідно чинного законодавства, а саме відсутній працездатний вогнегасник з незакінченим терміном придатності, чим порушив вимоги п. 31.4.7.є Правил дорожнього руху.

Означену постанову позивач вважає незаконною, винесеною з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку чим звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як встановлено ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Тобто, зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Такими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП є, зокрема, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також інші документи.

Отже, системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи, за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності, не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Відповідно до підпункту «є» пункту 31.4.7 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: відсутні: медична аптечка з нанесеними на неї відомостями про тип транспортного засобу, для якого вона призначена, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі, мікроавтобусів, тролейбусі, автомобілі, що перевозить небезпечний вантаж; знак аварійної зупинки (миготливий червоний ліхтар), який відповідає вимогам стандарту, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі; на вантажних автомобілях з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т і в автобусах з дозволеною максимальною масою понад 5 т - противідкотні упори (щонайменше два); проблискові маячки оранжевого кольору на великовагових та великогабаритних транспортних засобах; працездатний вогнегасник на легковому, вантажному автомобілі, автобусі.

Примітки:

1. Тип, марка, місця встановлення додаткової кількості вогнегасників, якими обладнуються транспортні засоби, що перевозять радіоактивні та окремі небезпечні вантажі, визначаються умовами безпечного перевезення конкретного небезпечного вантажу.

2. Аптечка, перелік медикаментів якої відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, і вогнегасник повинні бути в закріпленому стані у місцях, визначених підприємством-виробником. У разі коли конструкцією транспортного засобу зазначені місця не передбачено, медична аптечка і вогнегасник повинні розташовуватись у легкодоступних місцях.

Тип і кількість вогнегасників повинні відповідати встановленим нормам. Вогнегасники, якими забезпечуються транспортні засоби, повинні бути сертифікованими в Україні відповідно до вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 121 КУпАП передбачено відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Буквальне тлумачення цієї правової норми дає можливість дійти висновку, що відповідальність водія за ч. 1 ст. 121 КУпАП настає в разі керування транспортним засобом з технічними несправностями, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаного з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Суд зазначає, що перелік технічних несправностей, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація транспортного засобу забороняється, визначений пунктом 31.3, підпунктами 31.4.1-31.4.6 пункту 31.4 Правил дорожнього руху, тоді як підпункт 31.4.7 пункту 31.4 ПДР визначає вимоги до інших елементів конструкції транспортного засобу.

Таким чином, зазначені у фабулі оскаржуваної постанови дії позивача не тягнуть за собою відповідальність за ч. 1 ст. 121 КУпАП, оскільки таке порушення вимог підпункту 31.4.7. «є» пункту 31.4 Правил дорожнього руху не пов`язано з керуванням транспортним засобом з технічними несправностями та не є переобладнанням транспортного засобу, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Суд звертає увагу відповідача-2, що виключно ч. 2 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність водія за керування транспортним засобом, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації, проте умовою для настання такої відповідальності є та обставина, що транспортний засіб використовується для надання послуг з перевезення пасажирів.

Суд погоджується з доводами відповідача-2, що відсутність працездатного вогнегасника є порушенням Правил дорожнього руху, а саме п. 31.4.7. «є», та тягне за собою адміністративну відповідальність, однак кваліфікуватися таке порушення має не за ч. 1 ст. 121 КУпАП, а за ст. 125 КУпАП, або ж, якщо транспортний засіб використовується для надання послуг з перевезення пасажирів за ч. 2 ст. 121 КУпАП.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 року (справа № 537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа № 295/3099/17).

Суд зазначає, що відповідач, який діє як суб`єкт владних повноважень, має однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на подання відзиву на позовну заяву, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством, не може і не повинен отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідачем-2 не надано доказів, які б підтверджували наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Також суд зазначає, що згідно з приписами ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Юридична природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи.

У пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Положеннями статті 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Принцип презумпції невинуватості передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

У рекомендації № R (91)1 Комітету Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

З урахуванням цього, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до відповідальності.

Суд зауважує, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17, від 05.03.2020 у справі № 607/7987/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки відповідач-2 як суб`єкт владних повноважень всупереч ст. 77 КАС України не виконав обов`язку щодо доказування правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, вказане в оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення.

Разом з цим, суд вважає, що інспектор 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренко Віталій Вікторович не є належним відповідачем за цим позовом, враховуючи наступне.

Пунктом 7-1 частини другої статті 255 КУпАП передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-20 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.

Частиною третьою статті 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ст. 121 КУпАП, посадові особи відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції.

Отже, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 121.

Відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до інспектора 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренка Віталія Вікторовича, оскільки він не є належним відповідачем у цій справі.

ІV. Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь відповідача-2 за рахунок бюджетних асигнувань.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

В силу приписів ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду:

-Договір № 32/25 від 17.06.2025, укладений між позивачем та адвокатом Прядко Олександром Олександровичем;

-Додаткову угоду № 1 від 17.06.2025, відповідно до якої сторони визначили, що загальна ціна договору складає 3 000, 00 грн. за послуги адвоката в суді І інстанції (п. 3.1.), а вартість послуг адвоката обраховується відповідно до витраченого часу із розрахунку 1 години робочого часу 1 500, 00 грн. Також вказаною додатковою угодою доповнено Договір п. 3.4. яким визначено обсяг юридичних послуг, які можуть бути надані по цьому договору, і їх вартість: представництво інтересів позивача у справі про визнання протиправною постанови про адміністративне правопорушення за ст. 121 КУпАП в Салтівському районному суді м. Харкова 2 години 3 000, 00 грн.;

-Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 22.06.2025, відповідно до якого адвокатом надано юридичні послуги складання адміністративного позову про оскарження постанови КУпАП від 17.06.2025 2 години 3 000, 00 грн.

Відповідач-2 вважає, що попередній розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 грн. необґрунтованим, надмірно завищеним та непропорційним оскільки витрати перевищують більш ніж у 8 разів суму стягнення, яку було накладено інспектором УПП в Харківській області ДПП, адже санкція частини першої статті 121 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення даного правопорушення у вигляді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень.

Суд вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, у зв`язку з чим погоджується з доводами позивача, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 в розмірі 3 000, 00 грн.

Доводи відповідача-2 про надмірну завищеність та непропорційність вартості послуг адвоката суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи документами.

Керуючись ст. ст. 2, 72, 77, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції задовольнити.

2.Постанову від 17.06.2025 року, про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4996386, винесену інспектором 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренко В.В., якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340, 00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП скасувати, а провадження у справі закрити.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

4.Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренка Віталія Вікторовича.

5. Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду у встановленому порядку протягом 10 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

7. Відповідач-1: інспектор 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Козиренко Віталій Вікторович (м. Харків, вул. Шевченка, буд. 315).

8. Відповідач-2: Департамент патрульної поліції (м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3-А; ).

Повне рішення складено 13.11.2025 року.

Суддя Н.В. Новіченко