Справа № 580/9489/25
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року справа № 580/9489/25
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період від 16.06.2025 № 113, в частині, що стосуються призову до Збройних Сил України ОСОБА_1 для проходження військової служби під час загальної мобілізації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 червня 2025 року, перебуваючи у справах в місті Черкаси був незаконно затриманий та доставлений невідомими особами до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де утримувався проти його волі. ОСОБА_1 не є військовозобов`язаним, добровольцем, не навчався на військовій кафедрі, не підписував контракт про проходження військової служби. Крім того, він є вірянином в Церкві Християн Віри Євангельської м. Сміла, Черкаської області. 30.06.2002 року прийняв водне хрещення за вірою, ставши членом Смілянської помісної Церкви ОСОБА_2 . Віровчення церкви не допускає користування зброєю, а виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням. Релігія забороняє йому брати зброю до рук. Проте, такі віряни як він можуть претендувати на тилові чи небойові посади. Отже, він повідомив, що проходження військової служби суперечить його релігійним переконанням, попросив направити його на військову службу за небойовою військово-обліковою спеціальністю. Від мобілізації категорично він не відмовлявся. Проте, 16.06.2025 року членами військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом візуального огляду та усного опитування щодо стану здоров`я, без будь-якого додаткового обстеження, та не надавши можливості Позивачеві надати необхідні довідки щодо стану його здоров`я, було складено висновок про його придатність до військової служби. Для встановлення реального стану його здоров`я ВЛК необхідно було направити його на обов`язкове обстеження у спеціалізований заклад охорони здоров`я. Під час медичного огляду не були залучені спеціалісти вузького профілю, не були проведені відповідні лабораторні та інструментальні дослідження. В цей же день 16.06.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено наказ № 113 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період». Відповідно до вказаного наказу військовозобов`язаних та резервістів, відповідно до поіменного списку № 3/2690 від 16.06.2025 року, призвати на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправити до військової частини НОМЕР_1 . В цьому списку під номером 2 зазначений солдат ОСОБА_1 , 1983 року народження.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, копію ухвали про відкриття провадження у справі отримав 26.08.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач вірянином в Церкві ОСОБА_2 м. Сміла, Черкаської області. 30.06.2002 року прийняв водне хрещення за вірою, ставши членом Смілянської помісної Церкви ОСОБА_2 , що підтверджується довідками церкви.

Позивач вказує, що церква ОСОБА_2 входить до Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066. Віровчення церкви не допускає користування зброєю, а виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням. Церква ОСОБА_2 входить до Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.06.2025 року № 113 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» позивача призвано та направлено для проходження військової служби в складі військової частини НОМЕР_1 .

Надаючи оцінку спірним правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ст. 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 "Свобода думки, совісті і релігії" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту п. 2 ст. 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами та діє станом на дату прийняття рішення у даній справі.

Водночас, Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

У відповідності зі ч.1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає проходження військової служби.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону №2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону №2232-ХІІ Для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі - добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Представник позивача посилається на ч. 4 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ якою передбачено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Оцінюючи вказані аргументи на обґрунтування позовних вимог до відповідача, суд враховує наступне.

Визначений статтею 23 Закону №3543-ХІІ перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації; є невичерпним, оскільки поряд із конкретно визначеними цим Законом категоріями громадян містить вказівку на «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках».

Частиною четвертою статті 1 Закону № 2232-XII визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Відповідно до ч. 1, 4 статті 35 Конституції України:

- кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність;

- ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначає Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року № 1975-XII (зі змінами та доповненнями, далі Закон № 1975-XII).

Альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону №1975-XII).

Право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (ст. 2 Закону №1975-XII). На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення (ст. 4 Закону №1975-XII).

Для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

У разі призову на військові збори громадян, які після проходження строкової військової служби набули релігійних переконань і належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, вони не пізніше семи календарних днів від дня одержання повістки територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов на військові збори подають особисто до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації заяву про звільнення від призову на ці збори (ст. 9 Закону №1975-XII).

Відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації зобов`язаний прийняти заяву про направлення на альтернативну службу або про звільнення від призову на військові збори та у письмовій формі повідомити громадянина про дату його явки на засідання відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації (ст. 10 Закону №1975-XII).).

Заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів. Про відмову у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації сповіщає громадянина у письмовій формі (ст. 11 Закону №1975-XII).

Рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові (ст. 12 Закону №1975-XII). Громадяни проходять альтернативну службу відповідно до цього Закону, Положення про порядок проходження альтернативної служби, яке затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших нормативно-правових актів України. Конкретне місце проходження альтернативної служби визначається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації (ст. 13 Закону №1975-XII). Рішення місцевої державної адміністрації можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (ст. 25 Закону №1975-XII). Контроль за організацією альтернативної служби здійснюється місцевими державними адміністраціями (ст. 26 Закону №1975-XII).

Кабінет Міністрів України 10.11.1999 р. прийняв Постанову № 2066 «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», якою затвердив Перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. До таких організацій належить в т.ч. Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами).

Аналіз наведених вище положень Конституції України, Закону № 2232-XII та Закону № 1975-XII) дозволяє виділити такі важливі аспекти правового регулювання, що мають значення для вирішення спору:

- альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження військової служби і має на меті виконання громадянином України конституційного обов`язку перед суспільством в інший спосіб, аніж це регламентовано для виконання військового обов`язку Законом № 2232-XII;

- вирішення питання про заміну військової на альтернативну службу ініціює зацікавлений громадянин шляхом подання вмотивованої письмової заяви до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за своїм місцем проживання;

- рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією (далі - МДА) у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові, це рішення може бути оскаржене в установленому законом порядку. Контроль за організацією альтернативної служби здійснюється місцевими державними адміністраціями;

- в умовах воєнного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Закон №3543-ХІІ, який передбачає, що на військову службу під час мобілізації не підлягають призову «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках», одночасно встановлює, що на час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають обмеження комплектування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Суд при прийнятті рішення також враховує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки в контексті оцінки оскарженого рішення та дій відповідача:

відповідно до Закону №1975-XII повноваженнями приймати рішення про направлення громадянина України на альтернативну службу або звільнення від призову наділена МДА за місцем проживання особи, котра ініціює вирішення цього питання МДА шляхом подання вмотивованої письмової заяви.

Громадянин України ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, правовий режим воєнного стану та загальної мобілізації станом на дату виникнення спірних правовідносин триває вже понад три роки, тому ситуація з проходженням ВЛК та вирішенням питання про призов на військову службу в цих умовах для позивача не була чи не повинна була бути несподіваною. Суд вважає, що у позивача було достатньо часу для вирішення питання щодо оформлення відстрочки від призову за мобілізацією, в т.ч. шляхом подання вмотивованого письмового звернення до органу, який має повноваження вирішувати питання про направлення особи на альтернативну службу. Зібрані у справі докази свідчать про те, що ОСОБА_1 не звертався з вмотивованою письмовою заявою до МДА за місцем проживання про направлення його на альтернативну службу.

Оскільки станом на час винесення оскаржуваного наказу рішення МДА про направлення позивача на альтернативну службу відсутнє, а у позивача відсутні підстави для відстрочки від призову за мобілізацією на підставі статті 23 Закону №3543-ХІІ, то відповідач не мав підстав надавати позивачу відстрочку на підставі пункту 24 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ як «іншому військовозобов`язаному» або «окремій категорії громадян у передбачених законом випадках». Тому позовні вимоги щодо протиправності дій та скасування наказу в частині призову позивача та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Оцінюючи аргументи позивача про порушення відповідачами його прав, гарантованих статтею 35 Конституції України та статтею 9 Європейської конвенції з прав людини, суд поділяє висновки щодо застосування цих норм права, що сформовані Верховним Судом в постановах у справах № 344/7666/22 від 21.01.2025, №573/406/24 від 15.04.2025, та звертає увагу на те, що підстав стверджувати, що держава порушила свої позитивні зобов`язання перед громадянином, немає. Оскільки Україна вже четвертий рік поспіль здійснює самооборону, а саме існування держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між реалізацією своїх прав та виконанням власних конституційних обов`язків.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із обмеженням свободи віросповідання внаслідок необхідності виконання обов`язків перед державою.

Існування особливої суспільної потреби в проведенні загальної мобілізації є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, захищаючись від нападу держави, яка є значно більшою за кількістю населення та ресурсів, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів. Загальна мобілізація для боротьби проти зовнішнього агресора є підставою для прийняття військовозобов`язаними громадянами України певних обмежень їх свобод, що не є надто обтяжливими, як у випадку позивача.

Крім того, позивач має можливість звернутися до командира ВЧ НОМЕР_2 з проханням врахувати інформацію про віросповідання позивача та визначив йому посаду за військовою спеціальністю, яка не пов`язана із використанням зброї.

Суд вважає, що в цій ситуації держава дотрималася пропорційності втручання в свободу віросповідання позивача при визначенні способу виконання ним його конституційного обов`язку по захисту Вітчизни.

Суд не вдається до аналізу рішень ЄСПЛ в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка вже четвертий рік ведеться проти України, з урахуванням залучених ресурсів обох держав та їх союзників, характеру бойових зіткнень, кількості обстрілів, численних порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Підсумовуючи наведені мотиви, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 КАС України, та не підлягає скасуванню.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Справу розглянуто з урахуванням періоду додаткової відпустки судді з 20.10.2025 до 24.10.2025 включно та з урахуванням перебуванням судді на лікарняному з 28.10.2025 по 11.11.2025.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ