Справа № 240/24592/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року м. Житомир справа № 240/24592/25

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом Державної установи «Бердичівська виправна колонія (№70)» до Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови,

установив:

Державна установа «Бердичівська виправна колонія (№70)» (далі позивач, ДУ «БВК (№70)») звернулася у суд з позовом через систему «Електронний суд», у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач) від 13 жовтня 2025 року ВП №78818019 про накладення штрафу у розмірі 10200 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки вчинялися заходи з метою виконання рішення суду. Однак, вжиті установою заходи не призвели до надходження коштів на виплату стягувачу заборгованості на виконання рішення у справі № 240/6949/24. Отже, рішення суду в частині виплати заборгованості не виконано ДУ «БВК (№70)» з поважних та незалежних від нього причин, що унеможливлює застосування такої міри відповідальності, як накладення державним виконавцем штрафу за невиконання судового рішення. Приймаючи спірну постанову державний виконавець безпідставно не врахував докази вжиття установою всіх заходів у межах своїх повноважень для повного виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року позов прийнято до провадження, визначено розгляд справи здійснювати в електронній формі та призначено до розгляду в судовому засіданні з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 (далі третя особа, ОСОБА_1 ).

11 листопада 2025 року відповідач надав відзив на позов, у якому просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що штраф на позивача накладено у подвійному розмірі через повторне не виконання рішення суду, а саме невиплату індексації грошового забезпечення по рішенню суду.

11 листопада позивач подав до суду клопотання про долучення додаткових доказів по справі.

Суд установив, що 25 липня 2025 року набрало законної сили рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №240/6949/24, яким зобов`язано ДУ «БВК (№70)» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 20 липня 2016 року до 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січня 2008 року, а за період з 01 березня 2018 року до 30 квітня 2021 року з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, з урахуванням раніше виплачених сум, а також нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 20 липня 2016 року по 20 січня 2017 року.

11 серпня 2025 року на примусове виконання до відділу надійшов виконавчий лист

№240/6949/24, виданий Житомирським окружним адміністративним судом 07 серпня 2025 року, у зв`язку з чим державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №78818019, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження та надано боржнику 10 робочих днів для добровільного виконання.

25 серпня 2025 року до відділу надійшов лист ДУ «БВК (№70)» від 22 серпня 2025 року за вих. №13-2276 про те, що перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за вказаний період був проведений на підставі рішення Житомирського окружного адміністративного суду №240/6949/24 від 07 березня 2025 року. Станом на 22 серпня 2025 року в установі відсутнє відповідне фінансування, необхідне для проведення зазначеної виплати. У зв`язку з цим до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань направлено листи №13-1443 від 04 червня 2025 року та №13-2136 від 07 серпня 2025 року щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань. Після отримання фінансування, виплату буде проведено.

Оскільки рішення суду не виконано, 03 вересня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника ДУ «БВК (№70)» штрафу в розмірі 5100 грн.

03 вересня 2025 року державним виконавцем повторно сформовано вимогу про зобов`язання протягом 10 робочих днів, з моменту отримання вимоги ДУ «БВК (№70)» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

13 жовтня 2025 року у зв`язку з встановленням факту невиконання рішення суду в повному обсязі без поважних причин державний виконавець прийняв постанову про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн.

Уважаючи таке рішення протиправним, ДУ «БВК (№70)» подала цей позов до суду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача та третя особа у судове засідання не прибули, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа просила здійснювати розгляд справи за його відсутності.

На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на надходження клопотання представника позивача та не явку представника відповідача у чудове засіданні, 11 листопада 2025 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.

Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3447-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Також підкреслював, що органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.

Так, у рішенні від 19 березня 1997 року по справі «Горнсбі проти Греції», ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року).

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Спеціальним законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1404-VIIІ).

У відповідності до статті 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIIІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини 1 статті 26 Закону України № 1404-VIIІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 6 названої правової норми передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

У відповідності до частин 1 та 2 статті 63 Закону України № 1404-VIIІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом статті 75 Закону України № 1404-VIIІ, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правовою підставою накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання останнім судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. Отже, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника.

Установлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених статтею 18 Закону України №1404-VIII.

Відповідно до змісту положень частини 3 зазначеної правової норми, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Отже постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути прийнята лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Судом установлено, а матеріалами справи підтверджується, що рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №240/6949/24 позивачем не виконано у частині виплати коштів.

При цьому позивач зауважує, що невиконання судового рішення має поважні причини, оскільки відповідне рішення суду не можливо виконати без виділення додаткових асигнувань з Державного бюджету України.

Суд зазначає, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме:

встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.

Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо.

Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19.

Також, Верховний Суд у постанові від 15 травня 2020 року у справі №812/1813/18, дійшов висновку, що саме поважність причин як умови, з якою Закон України №1404-VIII пов`язує накладення на боржника штрафу за невиконання судового рішення, є тією обставиною, якій державний виконавець і суди мають надати належну правову оцінку.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №0840/3476/18, від 07 листопада 2019 року у справі № 420/70/19 та від 15 квітня 2020 року у справі №811/1324/18.

Положенням про Державну установу «Бердичівська виправна колонія (№70)» №865/5 від 10 березня 2020 року, яке діяло до 10 червня 2025 року органом, який контролює та координує діяльність виправної колонії є Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

У пункті 13 Положення вказано, що виправна колонія утримується за рахунок коштів державного бюджету, а кошторис затверджується Департаментом.

У зв`язку з цим до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань було надіслано листи №13-443 від 04 червня 2025 року та №13-2136 від 07 серпня 2025 року щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань, та про те, що після отримання фінансування рішення буде виконано, а виплату проведено.

З 10 вересня 2025 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені зміни про юридичну особу, у зв`язку з затвердженням наказом Міністерства юстиції України нового Положення.

Відповідно до нового Положення про Державну установу «Бердичівська виправна колонія (№70)» від 22 серпня 2025 року №2311/5 органом, який контролює та координує діяльність виправної колонії є Північно-Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

У пункті 14 Положення вказано, що виправна колонія утримується за рахунок коштів державного бюджету, а кошторис затверджується управлінням.

15 жовтня 2025 року установою було надіслано лист до Північно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з проханням актуалізувати проблему відсутності фінансування для виконання рішень судів перед Міністерством юстиції України з метою виділення додаткового фінансування.

Листом від 06 листопада 2025 року №19600/34722/4.13/8-25/9/2/15-25 Департамент за результатами розгляду звернень позивача щодо виділення додаткового фінансування повідомив, що для подальшого розгляду потреби в коштах необхідно звертатися до Північно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Отже, суд приймає до уваги, що матеріалами справи підтверджується, що від дня набрання рішенням суду законної сили позивачем вживаються заходи спрямовані на його виконання.

При цьому, на дату виникнення спірних правовідносин додаткові асигнування позивачу не виділені.

Отже, матеріали справи дають підстави для висновку про поважність причин відповідача щодо не виконання вказаного рішення суду в повному обсязі, оскільки повне виконання зазначеного рішення суду залежить від виділення відповідних коштів.

За таких обставин, суд уважає, що відсутні обставини, які б свідчили про невиконання позивачем рішення суду без поважних причин, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав для застосування до позивача штрафу за невиконання рішення суду.

Відповідно оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо судових витрат, то відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 815/4246/17, якщо оскарження рішення державного виконавця, не є компетенційним спором (у значенні пункту 3 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України), а подання адміністративного позову не є формою реалізації компетенції суб`єкта владних повноважень.

При зверненні одного суб`єкта владних повноважень до суду з позовом до іншого суб`єкта владних повноважень ключовим моментом виступає характер такого звернення, тобто, чи позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів (як юридична особа публічного права) (пункт 1 частина 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України), чи з метою встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень (як суб`єкт владних повноважень) (пункт 3 частина 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України), чи відповідно до покладених на нього положеннями чинного законодавства обов`язку звернення до суду (як суб`єкт владних повноважень при здійсненні публічно-владних управлінських функцій) (пункт 5 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Звернення до адміністративного суду на виконання владних управлінських функцій передбачає, що така форма реагування має витікати безпосередньо з повноважень цього органу (у певній сфері правовідносин), а саме ж право на звернення до суду (з відповідним адміністративним позовом), зміст якого, коли це стосується суб`єкта владних повноважень, прирівнюється до його повноважень, має бути чітко передбачено законом.

У цьому зв`язку державний орган може бути стороною і звертатися до суду, проте адміністративний позов має свої особливості, зумовлені власне завданнями адміністративного судочинства.

У таких спорах, позивач має право на відшкодування судових витрат у повному обсязі, без обмежень, встановлених частиною 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, ДУ «БВК (№70)» під час звернення до суду захищало свої порушені права як боржника у виконавчому провадженні, не здійснювало у спірних правовідносинах жодних публічно-владно управлінських функцій та спір не пов`язаний із виконанням або невиконанням управлінням таких функцій.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 425 від 29 жовтня 2025 року.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ДУ «БВК (№70)», наявні підстави для стягнення судового збору з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 255, 272, 287, 292, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Державної установи «Бердичівська виправна колонія (№70)» (далі позивач, ДУ «БВК (№70)» задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач) від 13 жовтня 2025 року ВП №78818019 про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на користь Державної установи «Бердичівська виправна колонія (№70)» (далі позивач, ДУ «БВК (№70)») судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять два) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом десяти днів з дати його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

14.11.25