Справа № 755/21831/25
Суддя: Катющенко В. П.
Дата ухвалення: 2025-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/755/737/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" листопада 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Онопрійчук Д.П.

за участю: перекладача - Кіпоренка К.В.

представника позивача - Мельника М.М.

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - Щербака І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, адміністративну справу за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області), звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: продовжити строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.07.2025 працівниками ГУ «Д» ДЗНД СБУ виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України.

Зі слів відповідача встановлено, що він прибув на територію України 27.09.2016, перетнувши державний кордон через ПП «Бориспіль». Після закінчення законного строку перебування, територію України не покинув. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи отримання статусу особи без громадянства до компетентних органів відповідач не звертався. Будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав. Окрім того, у відповідача відсутні документи на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б право перетину державного кордону для виїзду з України. Вище викладене свідчить про те, що відповідач порушив вимоги статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

17.07.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України та відібрано розписку про ознайомлення зі змістом і отримання цього рішення. В той же день, 17.07.2025, працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області затримано відповідача для з`ясування причин та обставин правопорушення і умов, що йому сприяли, у порядку ч. 2 ст. 263 КУпАП, строком на 72 години та поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ). На момент затримання у відповідача були відсутні будь які документи, які б могли посвідчувати його особи та давали право перетину державного кордону у напрямку виїзду з території України.

18.07.2025 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області звернулось до Ківерцівського районного суду Волинської області з адміністративним позовом до відповідача про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до ПТПІ строком на 6 (шість) місяців. В ході судового розгляду судом не було встановлено наявності обставин, передбачених ст. ст. 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове видворення відповідача. Відсутність таких обставин підтверджено і самим відповідачем. Так, 19.07.2025 Ківерцівський районний суд Волинської області частково задовільнив адміністративний позов у справі № 158/2097/25 та ухвалив затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк, визначений ч. 11 ст. 289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати 4 (чотири) місяці.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №158/2097/25 від 04.09.2025 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На момент звернення до суду з цим позовом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було вжито вичерпних заходів, передбачених чинним законодавством, для ідентифікації та забезпечення примусового видворення відповідача.

29.08.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслано запит до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням у сприянні в ідентифікації відповідача.

Відповіді від Департаменту консульської служби МЗС України не надходило.

30.10.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслано запит до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням у сприянні в ідентифікації відповідача.

04.11.2025 було отримано відповідь від Департаменту консульської служби МЗС України де зазначено наступне: «…Через повномасштабну агресію рф проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та росією розірвані, а всіх співробітників закордонних дипломатичних установ України евакуйовано з території держави-агресора. Діяльність посольства та консульських установ рф на території України також припинена. Дипломатичними представництвами третьої держави наразі не здійснюється представлення інтересів України в росії та, відповідно, рф в Україні. З огляду на зазначене вище, на даний час унеможливлене надання органами дипломатичної служби сприяння в ідентифікації та відповідному документуванні громадян росії, відносно яких прийнято рішення про примусове повернення за межі України».

За вказаних обставин особу відповідача не ідентифіковано, у нього відсутні документи які надають право перетину державного кордону для виїзду з України. 10.11.2025 відповідача було переміщено з Волинського ПТПІ до Чернігівського ПТПІ.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.11.2025 відкрито провадження у даній справі, справа призначена до судового розгляду на 13.11.2025.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові, просив суд його задовольнити. Додатково вказав, що відповідач з 2016 року і по теперішній час із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи отримання статусу особи без громадянства до органів ДМС не звертався. З моменту затримання відповідача і станом на день розгляду справи ні від відповідача, ні від його імені від інших осіб, до органів ДМС не надходили будь які документи, які б надавали змогу ідентифікувати особу відповідача. В період перебування відповідача в ПТПІ, з ним постійно проводились бесіди з метою сприяння в його ідентифікації, однак відповідач не виявляв такого бажання та будь-яких заяв до уповноважених осіб ПТПІ не подавав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив надати йому можливість оформити документи та отримати статус біженця. Пояснив, що розуміє, що порушив міграційне законодавство та готовий нести адміністративну відповідальність. Також вказав, що він покинув території російської федерації, оскільки засуджував дії влади та війну, у зв`язку з чим відносно нього було сфабриковано кримінальну справу. Він бажає проживати в Україні, має тут своє коріння.

Представник відповідача в судовому засіданні подав до суду письмові заперечення щодо позову та письмові докази на його обґрунтування. Пояснив, що відповідачем не оспорювалось рішення ДМС щодо його примусового видворення, засобами поштового зв`язку до органів ДМС не направлялись заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи отримання статусу особи без громадянства та документи, які б надавали можливість ідентифікувати особу відповідача. У прийнятті таких документів від представника як ПТПІ так і ДМС відмовили, посилаючись на необхідність подання таких документів особисто відповідачем. Тому вважає. Що у позові слід відмовити та надати можливість відповідачу особисто подати до органів ДМС відповідну заяву про визнання його біженцем. Звернув увагу, що відповідач заперечує проти заявленого позову, оскільки протягом чотирьох місяців органами міграційної служби не вжито вичерпних та достатніх заходів для його ідентифікації, його доводи та доводи представника щодо наявних документів про його ідентифікацію проігноровані і їм не надано належної оцінки, у позовній заяві про продовження строку затримання не зазначено які заходи протягом зазначеного часу продовження органи міграційної служби планують провести з метою ідентифікації його особи (крім третього звернення до Департаменту консульської служби МЗС України). ОСОБА_1 повністю визнає той факт, що він дійсно порушив адміністративне законодавство України, а саме, що він своєчасно не оформив відповідні документи щодо свого перебування на території України на законних підставах, та готовий понести відповідне адміністративне покарання за рішенням суду за таку провину. Проте, примусове видворення не може бути справедливим по відношенню до ОСОБА_1 , оскільки він свого часу приїхав до України (офіційно перетнув митний кордон з офіційним оформленням через ПП «Бориспіль»), так як у Львівській області у нього жила бабуся, інші родичі, він бажає пов`язати своє подальше життя з Україною, де жили та живуть його рідні та близькі, одночасно він не хоче жити в тій країні, громадянином якої він рахується, так як така країні наносить багато болю та нещастя Україні. При цьому, подальше перебування ОСОБА_1 на території України не суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, він не порушував права і законні інтереси громадян України. Якщо би це було, то Служба безпеки України або інший правоохоронний орган надали б підтвердження такому, проте подібні факти відсутні. Фактично ОСОБА_1 входить до складу єврейської громади України, підтвердження чого може бути надане відповідними релігійними організаціями, наприклад, Релігійною організацією «Релігійна громада ДЖУІШ Ф 'ЮЧЕР Київ у Печерському районі м. Києва». Примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України може потягнути за собою реальну загрозу його здоров`ю та життю через його переслідування з політичних мотивів.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.07.2025 співробітниками ГУ «Д» ДЗНД СБУ був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 , який, згідно рапорту старшого оперуповноваженого 1 відділу 3 управління ГУ «Д» ДЗНД СБУ, перебував на території України з порушенням міграційного законодавства. В подальшому іноземця запрошено до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області.

17.07.2025 заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області складена на ОСОБА_1 довідка про особу, згідно якої останній: народився - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; громадянство - російська федерація; стать - чоловіча; вік - 42 роки; зріст - 180 см; місце проживання - АДРЕСА_1 ; документ, що посвідчує особу - відсутній, інформація про особу за обліками ДМС відсутня. Довідка складена зі слів ОСОБА_1 та підписана останнім.

Цього ж дня, згідно протоколу МКМ №000507 про адміністративне затримання, о 12:20 ОСОБА_1 затримано до 72 годин у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 203 КУпАП для з`ясування причин та обставин правопорушення та умов, що їм сприяли.

17.07.2025 головним спеціалістом ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення МКМ №017310, відповідно до якого 17.07.2025 о 11:30 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено громадянина російського федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.2 ст. 203 КУпАП.

17.07.2025 головним спеціалістом відділу ідентифікації, правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області прийнято рішення №000476 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово видворити з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаним рішенням встановлено, що 17.07.2025 працівниками ГУ «Д» ДЗНД СБУ виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зі слів ОСОБА_1 встановлено, що він прибув на територію України 27.09.2016 перетнувши державний кордон через пункт пропуску «Бориспіль». Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець територію України не залишив, свідомо порушуючи міграційне законодавство України. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів ОСОБА_1 не звертався. Будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав. Окрім того, у іноземця відсутні документи на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б право перетину державного кордону для виїзду з України.

Також, на підставі рішення ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 17.07.2025 ОСОБА_1 було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які незаконно перебувають на території Україні (далі - ПТПІ).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.07.2025 у справі № 158/2097/25, частково задоволено позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України та вирішено затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 4 (чотири) місяці.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2025 у справі 158/2097/25 рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.07.2025, залишено без змін.

29.08.2025 ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області звернулось з листом до консульської служби МЗС України, у якому просило сприяння в ідентифікації та документуванні іноземців, зокрема і громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які згідно рішення суду утримуються в ПТПІ та у яких відсутні документи, що підтверджують їх належність до громадянства російської федерації та надають право перетину державного кордону для виїзду з України.

30.10.2025 ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області повторно звернулось з аналогічним листом до консульської служби МЗС України.

Згідно відповіді Департаменту консульської служби МЗС України від 04.11.2025 ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області повідомлено, що через повномасштабну агресію рф проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та росією було розірвані, а діяльність посольства та консульських установ держави-агресора на території України припинено. Представлення інтересів рф дипломатичним представництвом третьої держави в Україні наразі не здійснюється. Зазначене унеможливлює надання органами дипломатичної служби України сприяння у підтвердженні особи і документуванні громадян держави-агресора.

Так, спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950, Кодексом адміністративного судочинства України, Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI , «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI, Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Пунктом 14 вказаної статті визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України..

Відповідно до ч. 1 ст. 15 вказаного Закону в`їзд в Україну та виїзд іноземців та осіб без громадянства з України здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній за участю картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI визначають, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 3773-VI, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Згідно ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Суд зазначає, що підстав для застосування щодо відповідача положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом не встановлено.

Станом на момент розгляду справи у відповідача відсутні документи, які б давали йому право законно перебувати на території України. Документи про продовження терміну перебування в Україні або документи, які дають право на законне проживання в Україні відповідач не оформив та не звертався до компетентних органів України із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому відповідач перебуває в Україні без достатніх правових підстав.

Крім того, відсутні дані, що у країні походження відповідач піддавався переслідуванням за расовими або етнічними ознаками, за політичні або релігійні переконання.

Додатково суд зазначає, що положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Згідно з ч.ч. 11, 12 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з ч.13 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців встановлено розділом VI Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150), пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на момент звернення до суду з цим позовом, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області було вжито заходів, передбачених чинним законодавством для забезпечення примусового видворення відповідача.

Як зазначено вище, позивачем двічі надсилались повідомлення до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням у сприянні в ідентифікації та документуванні відповідача.

04.11.2025 листом Департамент консульської служби МЗС України повідомив позивача про те, що дипломатичні відносини між Україною та росією розірвані. Діяльність посольства та консульських установ держави-агресора на території України припинена. Представлення інтересів російської федерації дипломатичним представництвом третьої держави в Україні не здійснюється. Зазначене унеможливлює надання органами дипломатичної служби України сприяння у підтвердженні особи і документуванні громадян країни-агресора та, відповідно, розгляд направлених до МЗС звернень.

Отже, на момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач немає жодного документу, який надавав би йому право перетину державного кордону для виїзду з України. Особу відповідача не ідентифіковано відповідно до діючого законодавства. Відповідач жодним чином не співпрацював з органами ДМС з моменту його затримання і до подачі даного позову до суду. Відповідач під час перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не звертався. Посилання сторони відповідача на відмову у прийнятті такої заяви як органами ДМС так і в ПТПІ, не підтверджуються жодними доказами.

Відтак, оскільки громадянин російської федерації ОСОБА_1 , перебуває на території України незаконно, документів, які підтверджують його особу немає, вжитими позивачем заходами встановити особу відповідача не вдалось, відтак суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 терміном на 6 (шість) місяців.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову до суду не надано.

Суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави та проживання на її території для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17, необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17.01.2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України, яке відповідачем тривалий час (з 2016 року) порушено.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 р.).

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки відповідач, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , тривалий час (з 2016 року) проживав на території України без документів, які надають право на проживання, із заявами про оформлення посвідки на тимчасове/постійне проживання в Україні, дозволу на імміграцію не звертався, під час перебування в ПТПІ також не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з працівниками міграційної служби не співпрацює, його особа не ідентифікована, документів на право перетину державного кордону України останній не має, що у своїй сукупності є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 4, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 211, 241-246, 268-271, 289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, ) до громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) про продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення - задовольнити.

Продовжити строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців.

Рішення суду звернути до негайного виконання.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Текст судового рішення складений 13.11.2025

Суддя: