Справа № 420/9945/25
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/9945/25

Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

Дата і місце ухвалення 10.07.2025р., м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.,

Ступакової І.Г.

за участю секретаря - Потомського А. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Роздільнянської районної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Роздільнянська багатопрофільна лікарня Роздільнянської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Роздільнянської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С ТА Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Роздільнянської районної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Роздільнянська багатопрофільна лікарня Роздільнянської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Роздільнянської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Роздільнянської районної державної адміністрації, яка полягає у недотриманні належного контроля за виконанням державної політики та Законів України щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

зобов`язати Роздільнянську районну державну адміністрацію створити спеціальну комісію, яка забезпечить реалізацію державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

визнати протиправною бездіяльність Роздільнянської районної державної адміністрації, яка полягає у ненаданні належної відповіді на заяву від 26.02.2025 року;

зобов`язати Роздільнянську районну державну адміністрацію надати належну відповідь на заяву від 26.02.2025 року;

зобов`язати Роздільнянську районну державну адміністрацію створити дисциплінарну комісію для притягнення винних осіб у неналежному виконанні свої посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

стягнути з Роздільнянської районної державної адміністрації моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн;

визнати протиправними дії Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради, які полягають у його дискримінації за ознакою інвалідності;

визнати протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ряди, яка полягає у недотриманні прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради створити дисциплінарну комісію для притягнення винних осіб у неналежному виконанні свої посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

визнати протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради, яка полягає у ненаданні належної відповіді на заяву від 20.02.2025 року;

зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради надати належну відповідь на заяву від 20.02.2025 року;

стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн;

визнати протиправними дії Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради, які полягають у його дискримінації за ознакою інвалідності;

визнати протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради, яка полягає у недотриманні прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради створити дисциплінарну комісію для притягнення винних осіб у неналежному виконанні свої посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю;

визнати протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради, яка полягає у ненаданні належної відповіді на заяву від 21.02.2025 року;

зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради надати належну відповідь на заяву від 21.02.2025 року;

стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Роздільнянської районної державної адміністрації, яка полягає у наданні неповної відповіді на заяву від 26.02.2025 року.

Зобов`язано Роздільнянську районну державну адміністрацію надати повну відповідь на заяву від 26.02.2025 року.

Визнано протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради, яка полягає у наданні неповної відповіді на заяву від 20.02.2025 року.

Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради надати повну відповідь на заяву від 20.02.2025 року.

Визнано протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради, яка полягає у наданні неповної відповіді на заяву від 21.02.2025 року.

Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради надати повну відповідь на заяву від 21.02.2025 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Також апелянт не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди, посилаючись на невстановлення судом першої інстанції всіх обставин у справі.

З огляду на зазначене ОСОБА_1 просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 року іншими сторонами у справі не оскаржувалось, колегія суддів здійснює його перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується наявним в матеріалах справи пенсійним посвідченням Серії НОМЕР_1 .

20.02.2025 року позивач звернувся із заявою до Роздільнянської районної державної адміністрації із заявою, в якій просив створити спеціальну комісію, яка забезпечить реалізацію державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю, а також створити дисциплінарну комісію для притягнення винних осіб у неналежному виконанні своїх посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю.

В обґрунтування поданої заяви позивач посилався на те, що йому, як особі з інвалідністю, жодного разу не надавались лікарські засоби з оплатою їх 50% вартості, як то гарантовано статтею 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осію з інвалідністю в Україні». З огляду на це позивач вважав, що Роздільнянською районною державною адміністрацією, як контролюючим органом, який повинен забезпечити належні і сприятливі умови для виконання усіх без винятку належних йому прав, як пацієнта, допущено протиправну бездіяльність, чим порушені його права як особи з інвалідністю.

У відповідь на вказану заяву Роздільнянська районна державна адміністрація надала відповідь від 13.03.2025 року № 73/4/17/01-27, в якій повідомила, що згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування, допоміжні засоби реабілітації, медичні вироби, а також автомобілі, крісла колісні з електроприводом. Також у відповіді зазначено, що враховуючи програму реімбурсації лікарських засобів та для запобігання неправильного та нераціонального застосування ліків, а також для підвищення доступності якісних, ефективних та безпечних лікарських засобів на території Роздільнянської громади діє програма «Розвитку охорони здоров`я на 2024-2028 рр.», яка затверджена рішенням Роздільнянської міської ради № 3605-VIII від 21.12.2023 року, одним із напрямів якої є забезпечення ліками пільгових категорій громадян.

З огляду на зазначене позивачу рекомендовано для отримання пільгових ліків звернутись до сімейного лікаря з метою отримання електронного рецепту на відповідні ліки.

Також позивачу повідомлено, що чинним законодавством при районній державній адміністрації не передбачено створення спеціальної комісії, яка забезпечить реалізацію державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю.

26.02.2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Роздільнянської районної державної адміністрації, в якій просив надати відповіді на питання:

1) Надати відповідь, який орган (або яка посадова особа) повинна здійснювати контроль за додержанням присяги державного службовця?

2) Куди треба звертатися (до якого органу) у разі порушення державним службовцем своєї присяги, яку він давав вперше вступаючи на посаду державного службовця?

3) В Конституції України та в Законах України вказано, що державна адміністрація здійснює контроль на додержанням Конституції України, Законах України та інших нормативно-правових актах, то надайте відповідь, яка посадова особа (або який відділ (установа, організація), яка (який) є в юрисдикції (підпорядковується) Роздільнянської районної державної адміністрації та здійснює контроль за додержанням відповідних Законів України, які регулюють питання надання пільг особам з інвалідністю ІІ групи (і не тільки) відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів, відповідно до Постанови КМУ №1303?

4) Відповідно до ст. 42 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» вказано, що особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть установлену законом матеріальну, дисциплінарну, адміністративну чи кримінальну відповідальність. Питання полягає в тому, що яка посадова особа (або організація/відділ/структурний підрозділ) була притягнена до відповідальності (матеріальної, дисциплінарної, адміністративної, кримінальної) за порушення норм ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» у відповідності до ст. 42 вищезгаданого Закону? (надати інформацію в такому вигляді: Прізвище, ім`я, по-батькові, дата притягнення особи до відповідальності та вказати вид відповідальності і яка саме була відповідальність).

5) Хто має виконувати вищевказані закони України, зокрема ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та Постанову Кабінету Міністрів України №1303 від 17.08.1998?

6) Яким чином вони (закони, постанови) повинні виконуватися, зокрема ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та Постанову Кабінету Міністрів України №1303 від 17.08.1998?

7) Чи виконуються вони взагалі (закони, постанови), зокрема ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та Постанову Кабінету Міністрів України №1303 від 17.08.1998?

8) Хто відповідальний за невиконання Законів, Постанов, зокрема ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та Постанову Кабінету Міністрів України №1303 від 17.08.1998?

Листом від 14.03.2025 року за №75/1/01//01-27 Роздільнянська районна державна адміністрація надала відповідь, в якій роз`яснила порядок роботи місцевих державних адміністрацій та зазначила, що центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту прав осіб з інвалідністю, є Міністерство соціальної політики.

У листі також зазначено, що якщо у заявника є факти невиконання або неналежного виконання будь-яким державним службовцем своїх посадових обов`язків, він може звернутись зі скаргою до безпосереднього керівника або голови місцевої державної адміністрації. Також роз`яснено, що у випадку наявності конкретних випадків чи фактів порушення Законів України чи Постанов Кабінету Міністрів України, позивач має право звернутись зі скаргою до будь-якого органу виконавчої влади, Міністерства чи організації, а також до Уповноваженого з прав людини.

Також судом встановлено, що 20.02.2025 року позивач звертався із заявою до КНП «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради щодо створення спеціальної комісії, яка забезпечить реалізацію державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю та створення дисциплінарної комісії для притягнення винних осіб у неналежному виконанні своїх посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю.

14.03.2025 року КНП «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради надала відповідь №105, в якій викладено алгоритм отримання ліків безоплатно та з оплатою 50% їх вартості, встановлений постановами Кабінету Міністрів України. Також викладено доводи у спростування тверджень позивача про порушення медичним закладом його прав як пацієнта цього закладу.

21.02.2025 року позивач звернувся із заявою до КНП «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради щодо створення спеціальної комісії, яка забезпечить реалізацію державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю та створення дисциплінарної комісії для притягнення винних осіб у неналежному виконанні своїх посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю.

13.03.2025 року КНП «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради надало відповідь №2, в якій викладено алгоритм отримання ліків за постановою КМУ №1303 та Урядовою програмою «Доступні ліки». Також надано роз`яснення щодо отримання лікарського засобу «варфарин» та неможливості відпуску ліків соритмік, раміприл, тівортін з оплатою 50% їх вартості.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилався на те, що Роздільнянською районною державною адміністрацією допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у недотриманні належного контролю за виконанням державної політики та Законів України щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю, а також у ненаданні належної відповіді на заяву від 26.02.2025 року.

Також позивач вважав, що відповідачами - Комунальним некомерційним підприємством «Роздільнянська багатопрофільна лікарня Роздільнянської міської ради», Комунальним некомерційним підприємством «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Роздільнянської міської ради» допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у недотриманні прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю, допущено дискримінацію його за ознакою інвалідності, а також не надано належної відповіді на його заяви від 20.02.2025 року та від 21.02.2025 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що йому, як особі з інвалідністю, жодного разу не надавались лікарські засоби з оплатою їх 50% вартості, як то гарантовано статтею 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осію з інвалідністю в Україні», а також регламентовано постановою Кабінету Міністрів України №1303 від 17.08.1998 року.

Позивач вважав, що з огляду на вищезазначене відбувається звуження його прав, що полягає в недостатньому доступі і реалізації його права на відпуск ліків із 50% знижкою, що в свою чергу виявляється в бездіяльності, зокрема, Роздільнянської районної державної адміністрації.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Згідно статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я.

Відповідно до ст. 8 Закону, державне управління з питань забезпечення прав осіб з інвалідністю та їх соціальної захищеності здійснюється в межах повноважень центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Статтею 9 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування за участю громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у межах своїх повноважень здійснюють розроблення та координацію довгострокових і короткострокових програм з реалізації державної політики щодо осіб з інвалідністю та контролюють їх виконання, сприяють розвитку міжнародного співробітництва з питань, що стосуються осіб з інвалідністю.

Згідно ст. 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення осіб з інвалідністю здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Особи з інвалідністю першої і другої груп мають право при амбулаторному лікуванні на придбання лікарських засобів за рецептами лікарів з оплатою 50 відсотків їх вартості (стаття 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»).

Порядок та умови забезпечення осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю лікарськими, допоміжними засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки допоміжних засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначається, зокрема, організація і діяльність органів виконавчої влади.

Статтею 118 Конституції України, виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.

Голови місцевих державних адміністрацій при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Президентом України і Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня.

Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня.

Статтею 119 Конституції України регламентовано, що місцеві державні адміністрації на відповідній території забезпечують: 1) виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; 2) законність і правопорядок; додержання прав і свобод громадян; 3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку; 4) підготовку та виконання відповідних обласних і районних бюджетів; 5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм; 6) взаємодію з органами місцевого самоврядування; 7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій визначає Закон України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року №586-XIV (далі Закон №586-XIV).

Згідно ст. 1 Закону №586-XIV, місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

За положеннями ст. 13 Закону №586-XIV, до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема: забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; науки, освіти, культури, охорони здоров`я, фізкультури і спорту, сім`ї, жінок, молоді та дітей, утвердження української національної та громадянської ідентичності; соціального захисту, зайнятості населення, праці та заробітної плати.

Місцеві державні адміністрації вирішують й інші питання, віднесені законами до їх повноважень.

Статтею 22 Закону №586-XIV визначені повноваження місцевих державних адміністрацій в галузі науки, освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, материнства і дитинства, сім`ї та молоді.

Так, місцева державна адміністрація:

1) реалізовує державну політику в галузі науки, освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, материнства і дитинства, сім`ї та молоді, утвердження української національної та громадянської ідентичності;

2) сприяє розвитку науки і техніки, реалізації регіональних науково-технічних програм, впровадженню нових екологічно безпечних технологій, підвищенню технічного рівня виробництва та якості продукції, вирішенню науково-технічних проблем, що мають першочергове значення для підвищення її ефективності та конкурентоспроможності; забезпечує охорону прав винахідників і раціоналізаторів, створення територіальних інноваційних центрів і технопарків;

3) може здійснювати функції засновника щодо наукових установ, закладів освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, що належать до сфери її управління, їх матеріально-фінансове забезпечення;

4) вживає заходів до збереження мережі закладів освіти, культури, охорони здоров`я, фізкультури і спорту та розробляє прогнози її розвитку, враховує їх при розробці проектів програм соціально-економічного розвитку;

5) вживає заходів щодо запобігання інфекційним захворюванням, епідеміям, епізоотіям та їх ліквідації;

5-1) приймає рішення щодо необхідності вжиття роботодавцями заходів щодо профілактики та запобігання поширенню епідемій, пандемій;

6) організовує роботу медичних закладів по поданню допомоги населенню, надає у межах повноважень встановлені пільги і допомогу, пов`язані з охороною материнства і дитинства, поліпшенням умов життя багатодітних сімей;

7) забезпечує виконання законодавства щодо всебічного розвитку та функціонування української мови як державної в усіх сферах суспільного життя, створення умов для розвитку та використання мов інших національностей;

8) бере участь у вирішенні питань про визнання місцевості як курорту, встановлення зон санітарної охорони курортів і визначення їх режиму;

9) сприяє роботі творчих спілок, національно-культурних товариств, фондів, асоціацій, жіночих, молодіжних, дитячих та інших громадських організацій.

Відповідно до ст. 23 Закону №586-XIV місцева державна адміністрація наділена такими повноваження в галузі соціального забезпечення та соціального захисту населення, зокрема:

1) реалізує державну політику в галузі соціального забезпечення та соціального захисту соціально незахищених громадян - пенсіонерів, осіб з інвалідністю, одиноких непрацездатних, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб із їх числа, одиноких матерів, багатодітних сімей, інших громадян, які внаслідок недостатньої матеріальної забезпеченості потребують допомоги та соціальної підтримки з боку держави.

2) створює мережу, забезпечує зміцнення і розвиток матеріально-технічної бази установ та закладів, що надають соціальні послуги, центрів обліку бездомних осіб, закладів соціального захисту населення, підвищення рівня і якості обслуговування в них;

3) розробляє і забезпечує виконання комплексних програм поліпшення обслуговування соціально незахищених громадян, осіб та сімей з дітьми, які перебувають у складних життєвих обставинах, сприяє розвитку послуг відповідно до потреб зазначених категорій громадян;

4) забезпечує працевлаштування осіб з інвалідністю, сприяє здобуттю ними освіти, набуттю необхідної кваліфікації, матеріально-побутовому обслуговуванню, санаторно-курортному лікуванню осіб з інвалідністю, ветеранів війни та праці, осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; сприяє поданню протезно-ортопедичної допомоги населенню і забезпеченню осіб з інвалідністю засобами пересування і реабілітації; встановлює піклування над повнолітніми дієздатними особами, які за станом здоров`я потребують догляду.

Для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації, відповідно до ст. 28 Закону №586-XIV, мають право: 1) проводити перевірки стану додержання Конституції України та законів України, інших актів законодавства органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами, керівниками підприємств, установ, організацій, їх філіалів та відділень незалежно від форм власності і підпорядкування по напрямах, визначених статтею 16 цього Закону; 2) залучати вчених, спеціалістів, представників громадськості до проведення перевірок, підготовки і розгляду питань, що входять до компетенції місцевих державних адміністрацій, а також залучати громадян, суб`єктів господарювання, їх об`єднання, наукові установи та консультативно-дорадчі органи, що створені при органах державної влади та органах місцевого самоврядування і представляють інтереси громадян та суб`єктів господарювання, до підготовки аналізів регуляторного впливу та виконання заходів з відстеження результативності регуляторних актів; 4) давати згідно з чинним законодавством обов`язкові для виконання розпорядження керівникам підприємств, установ, організацій, їх філіалів та відділень незалежно від форм власності і громадянам з контрольованих питань, порушувати питання про їх відповідальність у встановленому законом порядку;

Відповідно до ст. 39 Закону №586-XIV, до повноважень голів місцевих державних адміністрацій віднесено, зокрема, утворення для сприяння здійсненню повноважень місцевих державних адміністрацій консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, служб та комісій, члени яких виконують свої функції на громадських засадах, а також визначають їх завдання, функції та персональний склад.

Статтею 42 Закону №586-XIV визначено організацію діяльності структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій. Так, вказаною статтею передбачено, що структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій здійснюють керівництво галузями управління, несуть відповідальність за їх розвиток.

Організаційні та процедурні питання діяльності Роздільнянської районної державної адміністрації регулює Регламент Роздільнянської районної державної адміністрації, затверджений розпорядженням голови (начальника) районної державної (військової) адміністрації від 22.03.2023 року № 44/од-2023.

Згідно п. 8 Регламенту, для сприяння здійсненню повноважень райдержадміністрації її голова утворює консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи (ради, колегії, робочі групи тощо), служби та комісії. Завдання, функції та персональний склад таких органів визначає голова райдержадміністрації.

Таким чином наведеними вище нормативними актами чітко визначені повноваження місцевих державних адміністрацій в галузях, зокрема, охорони здоров`я, соціального забезпечення та соціального захисту соціально незахищених громадян - пенсіонерів, осіб з інвалідністю та ін.

При цьому реалізація державної політики у зазначених вище галузях здійснюється виключно у межах наданих місцевій державній адміністрації повноважень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Як зазначено вище Законом України «Про місцеві державні адміністрації» дійсно передбачено право голів місцевих державних адміністрацій з метою сприяння здійсненню повноважень місцевих державних адміністрацій утворювати консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи, служби та комісії. В свою чергу повноваження на утворення допоміжних органів є саме правом, а не обов`язком голови районної державної адміністрації.

Таким чином судом першої інстанції вірно зазначено, що ні Закон України «Про місцеві державні адміністрації», ні інший нормативно-правовий акт, не містить імперативного обов`язку голови РДА створювати спеціальну комісію з метою забезпечення реалізації державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю.

Більш того Законом України «Про місцеві державні адміністрації» розмежовані повноваження місцевої державної адміністрації, як органу виконавчої влади, і голови РДА, як її керівника.

За таких обставин доводи позивача про допущення Роздільнянською районною державною адміністрацією протиправної бездіяльності та наявність підстав для зобов`язання Роздільнянської районної державної адміністрації створити спеціальну комісію, яка забезпечить реалізацію державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю є безпідставними та не мають нормативного підґрунтя.

Колегія суддів також вважає за необхідне наголосити на неможливості втручання суду у повноваження Роздільнянської районної державної адміністрації, оскільки суд не може перебирати на себе повноваження органу виконавчої влади, надані йому Законом.

В свою чергу колегія суддів вважає, що позивач не довів вчинення Роздільнянською районною державною адміністрацією протиправної бездіяльності в частині виконання визначених Законом України повноважень щодо забезпечення реалізації державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю.

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Що стосується зобов`язання Роздільнянської РДА створити дисциплінарну комісію для притягнення винних осіб у неналежному виконанні свої посадових обов`язків щодо дотримання належного контроля за виконанням державної політики щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю, слід зазначити, що позивачем не доведено наявності факту порушення, допущеного конкретною посадовою особою, який потребує дисциплінарного провадження, тоді як саме з метою розгляду таких справ, встановлення ступеня вини та характеру проступку, а також для визначення можливих наслідків у вигляді дисциплінарного стягнення може створюватись Дисциплінарна комісія.

Позивачем не наведено конкретних фактів невиконання або неналежного виконання будь-яким державним службовцем РДА своїх посадових обов`язків, а також звернення з цього приводу із відповідною скаргою до місцевої державної адміністрації.

Разом з цим, слід зазначити, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи, таке порушення має бути реальним.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову і в цій частині.

Слід зазначити, що за наслідками розгляду даної справи суд першої інстанції дійшов висновку про допущення Роздільнянською районною державною адміністрацією протиправної бездіяльності, яка полягає у ненаданні належної відповіді на заяву позивача від 26.02.2025 року, а саме у ненаданні повної та вичерпної інформації по питанням, які поставлені позивачем. Крім того суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради, яка полягає у наданні неповної відповіді на заяву від 20.02.2025 року та Комунального некомерційного підприємства «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради, яка полягає у наданні неповної відповіді на заяву від 21.02.2025 року.

Враховуючи те, що відповідачами у справі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 року в цій частині не оскаржувалось, як і позивачем, в тому числі з мотивів його прийняття, суд апеляційної інстанції не здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач також посилався на прояв відносно нього дискримінації за ознакою інвалідності з боку КНП «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради та КНП «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради.

В обґрунтування своєї позиції позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до керівництва КНП «Роздільнянська багатопрофільна лікарня» Роздільнянської міської ради та КНП «Роздільнянський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Роздільнянської міської ради з питанням щодо позачергового обслуговування осіб з інвалідністю 2 групи.

Позивач зазначав, що у відповіді від 13.02.2024 року Відповідач-3 вказує, що «право на позачергове обслуговування отримують учасники бойових дій, військовослужбовці, особи з інвалідністю внаслідок війни на яких поширюються дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, учасники АТО, особи які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до 1 категорії» (відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»), ветерани військової служби, органів внутрішніх справ, державно-кримінально- виконавчої служби, ветерани державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації. Відповідно до закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний статус, а також заслужені донори». «В теперішній час державний пріоритет звернення до лікаря позачергове та на позачергове проходження обстеження мають право військовослужбовці, учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники АТО».

З огляду на вказану відповідь позивач зробив висновок, що наразі є «пріоритет на позачергове проходження обстеження», відповідно до якого особи з інвалідністю, будь-яких груп, не входять, що само собою свідчить про порушення прав Позивача, як особи з інвалідністю 2 групи і взагалі право на позачергове обслуговування мають не всі військовослужбовці, а тільки учасники бойових дій і які мають інвалідність внаслідок війни.

Таким чином, прояв дискримінації позивач вбачає у тому, що відповідачі повідомили про наявність пріоритету звернення до лікаря на позачергове та на позачергове проходження обстеження мають право військовослужбовці, учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники АТО.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

У рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» ЄСПЛ констатував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого положення закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій обстановці (становищі, стані). Але при цьому поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.

Згідно ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більш як одна особа, яка супроводжує особу з інвалідністю першої групи або дитину з інвалідністю), мають право на позачергове обслуговування в будь-яких касах, а також на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності та підпорядкування, які надають будь-які послуги населенню. Особи з інвалідністю, які прямують на лікування (за наявності підтвердних документів), особи з інвалідністю першої групи та діти з інвалідністю мають право на пріоритет перед іншими особами на проходження передбачених законодавством видів контролю в пунктах пропуску через державний кордон України, контрольних пунктах в`їзду на тимчасово окуповані території та виїзду з таких територій.

Інформація про право на позачергове обслуговування має бути розташована на видному місці.

З відповідей відповідачів, наявних в матеріалах справи, а також поданих процесуальних заявах відповідачі вбачається, що позивач не обмежувався у реалізації свого права на охорону здоров`я, надання медичної допомоги, в тому числі і з урахуванням пільг, наданих йому Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», як особі з інвалідністю ІІ групи.

Позивачем також не наведено фактів відмови йому у наданні медичної допомоги, або порушенні його прав з боку відповідачів.

Таким чином враховуючи встановлені у справі обставини, судом не виявлено ознак, які б свідчили про неоднаковий підхід відповідачів під час реалізації своїх повноважень та вказували на прояв дискримінації щодо позивача.

Факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

З урахуванням наведеного, судом не встановлено та позивачем не надано належних та допустимих доказів факту прояву дискримінаційної поведінки відносно нього, яка б свідчила про порушення прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів, як особи, яка відноситься до осіб з інвалідністю ІІ групи. Зазначене, в свою чергу, унеможливлює судом відновити порушені права, оскільки встановлення судом протиправності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень є юридично значущий факт, за яким у суду виникає право зобов`язати відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушених прав.

У своїй заяві позивач не зазначив і не обґрунтував наявності в нього певної ознаки, яка б могла вплинути на різне поводження. У такому разі має місце припущення позивача про обмеження його прав, яке не можна пов`язувати з дискримінацією.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне:

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Наявність зазначених вище обставин з урахуванням розподілу тягаря доказування підлягає доказуванню особою, яка заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

Судом першої інстанції, як і судом апеляційної інстанції в ході розгляду справи не встановлено характеру та обсягу страждань, яких позивач зазнав внаслідок вчинення відповідачами протиправної бездіяльності, визнаних судом протиправними, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я.

Судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та необхідністю відшкодування моральної шкоди.

За встановлених обставин справи колегія суддів доходить висновку, що у цій справі позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами як самого факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок оскаржуваної бездіяльності відповідачів, так і розміру заявленої до стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів зауважує, що саме лише визнання судом першої інстанції бездіяльності, яка виразилась у ненаданні повної відповіді на заяви позивача не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.

Цілком виправданим і логічним є факт існування у позивача певного емоційного дискомфорту під час виникнення цього спору, оскільки така реакція сторони, яка вважає, що її права є порушеними, не може викликати жодного сумніву.

Водночас позивачем не доведено факту виникнення у нього душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів та виникненням відповідних страждань.

За таких обставин, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Що стосується тверджень позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у розгляді даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено право на справедливий суд як право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо цивільних прав та обов`язків особи або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти особи кримінального обвинувачення.

У рішеннях ЄСПЛ принцип справедливості судового розгляду тлумачать як право на доступ до правосуддя, належне здійснення правосуддя, рівність сторін тощо.

Загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності провадження (рішення у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), 23 червня 1993 року, § 63, серія A, № 262), вимагає, щоб особа, проти якої було розпочато провадження, повинна бути проінформована про цей факт (Діліпак і Каракая проти Туреччини, № 7942/05 і 24838/05, § 77, 4 березня 2014 р.).

Принцип рівності сторін вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в суттєво невигідне становище порівняно з опонентом (див. Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів, 27 жовтня 1993 р., § 33).

Кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, включаючи апеляцію іншої сторони, і прокоментувати їх.

На карту поставлено впевненість сторін у справі, яка ґрунтується, серед іншого, на усвідомленні того, що вони мали можливість висловити свою точку зору щодо кожного документа у справі (див. Beer проти Австрії, № 30428/96, §§ 17-18, 6 лютого 2001 р.).

Право бути вислуханим (бути почутим) передбачає, що кожен, чиї права та свободи, гарантовані законодавством, порушені, має право на ефективний засіб правового захисту перед судом відповідно до умов, встановлених цією статтею; кожен має право на справедливий? та відкритий судовии? розгляд впродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом, попередньо створеним відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду.

В даному випадку колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що з огляду на заявлення позивачем вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи судом першої інстанції повинен був відбуватись у порядку загального позовного провадження, а не спрощеного.

Однак, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції розгляд даної справи здійснювався у відкритому судовому засіданні, позивачеві та іншим учасникам справи була надана можливість висловити свої доводи і аргументи у підтримку заявлених позовних вимог, а також щодо заперечень відповідачів у справі, колегія суддів вважає, що в даному випадку позивачеві забезпечено право бути почутим, та право на справедливий суд, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

З огляду на все вищевикладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 13.11.2025 року.

Суддя-доповідач: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова