Справа № 440/8207/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 р.Справа № 440/8207/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2025, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі №440/8207/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), в якій просив:

стягнути з відповідача на користь позивача 22993,63 грн, передбаченого частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України відшкодування за 31 день затримки з вини відповідача розрахунку при звільненні з військової служби 07.05.2024 з дня звільнення по день виплати відповідачем 07.06.2024, нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору, а саме:

окладу за військовим званням до 07 травня 2024 року в сумі 167 грн 10 коп;

посадового окладу до 07 травня 2024 року в сумі 575 грн 81 коп;

надбавки за вислугу років до 07 травня 2024 року в сумі 222 грн 87 коп;

надбавки за особливості проходження військової служби до 07 травня 2024 року - у розмірі 627 грн 75 коп;

щомісячної премії до 07 травня 2024 року в сумі - 3264 грн 82 коп;

компенсації невикористаної відпустки в сумі 48768 грн 24 коп;

матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально - побутових питань;

одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби в сумі 22376 грн 17 коп.

06.08.2024 позивачем подано заяву про уточнення ціни позову і суми, що стягується, а саме просив стягнути з відповідача 23343,62 грн.

07.08.2024 позивач звернувся з заявою про зміну предмету позову, в якій просив викласти прохальну частину його позову такій редакції: «стягнути з відповідача на користь позивача 23343 грн 62 коп середнього заробітку за 31 календарний день його перебування у вимушеному прогулі з вини відповідача з 08 травня 2024 року по день виплати відповідачем позивачу 07.06.2024 (включно), нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору».

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, зміненою постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 в частині мотивів її постановлення, відмовлено у прийнятті та повернено без розгляду заяву ОСОБА_1 від 07.08.2024 про зміну предмету позову у справі №440/8207/24 за позовом ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про стягнення нарахованих сум.

Тобто, судом першої інстанції були розглянуті позовні вимоги в первинній редакції.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року, позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 07.05.2024 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 07.06.2024 включно.

Стягнуто з В/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23 343,62 грн.

12.09.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/8207/24, в якій заявник просить зобов`язати В/ч НОМЕР_1 , як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого 19.09.2024 Полтавським окружним адміністративним судом було ухвалене судове рішення у справі №440/8207/24, яке набрало законної сили 04.11.2024, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення від 19.09.2024 у справі №440/8207/24.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/8207/24.

ОСОБА_1 не погодився з цією ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт зазначив, що приписи Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок №845) не містять ніяких положень, які б були підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду від 19.02.2024 у справі №440/8207/24.

Вважає, що зазначені приписи стосуються питань гарантування державою виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, а не питань звітування суб`єктом владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення; про виконання судового рішення.

Звернув увагу на те, що ні приписами статті 382 КАС України, ні приписами інших статей КАС України не передбачено, що можливість зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення «може мати місце лише у випадку зобов`язання рішенням суду такого суб`єкта вчинити певні дії (рішення суду зобов`язального характеру)».

Також, з огляду на приписи, які регулюють спірні правовідносини вважає хибним висновок суду першої інстанції про те, що судове рішення в частині стягнення з В/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23 343,62 грн повинно скеровуватись до органів Казначейства на примусове (без будь-якого волевиявлення боржника чи вчинення ним будь-яких дій) стягнення грошових коштів на користь позивача.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи позивачеві у встановленні судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що рішення у цій справі має виконуватися у порядку, визначеному Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", тобто у спосіб безспірного списання коштів на користь позивача органом Державної казначейської служби. Вказав, що рішенням суду на відповідача не покладено жодних обов`язків у вчиненні дій, то, з урахуванням того, що судове рішення має виконуватися органом Державної казначейської служби відсутні підстави для встановлення контролю за виконанням рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає.

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 КАС України встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" або Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Судовий контроль це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Питання, пов`язані зі здійсненням судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах врегульовані статтями 382-382-3 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що оскільки предметом судового розгляду у цій справі було стягнення грошового забезпечення, яке за своєю правовою природою є різновидом заробітної плати та не є пенсійною або соціальною виплатою, доплатою, соціальною послугою, допомогою, захистом та пільгою, слід застосовувати положення ч. 1 ст. 382 КАС України зміст якого дозволяє дійти висновку, що встановлення судового контролю є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

У цьому випадку, колегія суддів зауважує, що порушене право позивача на отримання середнього заробітку за затримку з вини відповідача розрахунку при звільненні з військової служби було захищено судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у спосіб стягнення грошових коштів з відповідного державного органу.

Порядок виконання судових рішень про стягнення грошових коштів визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виконання рішення суду про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для виконання рішень суду, що гарантовані державою, відповідальним виконавцем якої він є.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі Порядок №845), визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до пункту 2 Порядку №845 у цьому Порядку терміни вживаються в такому значенні:

безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;

боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;

виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України Про виконавче провадження.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що рішення суду у цій справі має виконуватися саме органами Державної казначейської служби.

У цьому випадку, відповідач не має повноважень на виконання судового рішення, яке має виконуватися у чітко регламентованій процедурі безспірному списанню коштів з відповідача на користь позивача.

Отже, колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення судового контролю не призведе до виконання рішення суду у цій справі, оскільки таке рішення має бути виконане не відповідачем, а іншим уповноваженим на це органом органом Державної казначейської служби за зверненням позивача.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність вимог апеляційної скарги позивача та відсутність підстав для її задоволення, оскільки її доводи ґрунтуються на помилковому розумінні приписів як законодавства, яке регулює порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державних органів, так і приписів КАС України, яке регулює інститут судового контролю.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 370, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі №440/8207/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 14.11.2025.