Справа № 640/18926/20
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України в якому просить про наступне:

Визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 10 липня 2020 року № 981-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » з 15 липня 2020 року з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України у зв?язку із скороченням чисельності, штату державних службовців та реорганізацією Державної фіскальної служби України, п. 1 частини першої ст. 40 КЗпП України, п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині звільнення.

Поновити ОСОБА_1 з 16 липня 2020 року на посаді, яка є рівнозначною за своїми функціональними обов?язками та повноваженнями посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України, яку він обіймав на день звільнення.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

Зобов`язати Державну фіскальну службу України подати звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2020 року у справі №640/18926/20 відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Ухвалою ОАС м. Києва від 22.11.2021 року за клопотанням позивача було допущено заміну ДФС України правонаступником ДПС України.

Постановою Шостого ААС від 18.02.2022 року Ухвалу ОАС м. Києва від 22.11.2021 року скасовано, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про процесуальне правонаступництво відмовлено.

Таким чином, відповідачем у цій справі є Державна фіскальна служба України ().

На виконання положень п.2 розділу ІІ 28843 та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, адміністративну справу №640/18926/20 було направлено для подальшого розгляду до Одеського окружного адміністративного суду 09.04.2025 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що його звільнення відбулось з порушенням законодавства, оскільки порушено його конституційне право на працю та доступ до державної служби, недотримано порядку звільнення. Оскільки не був допущений до виконання посадових обов`язків після поновлення на роботі та не був наділений жодними повноваженнями, то при звільнення повинні були застосовуватись не норми ЗУ «Про державну службу», а норми КЗпП України. Саме тому відповідач повинен був запропонувати всі вакантні посади на момент звільнення, що не було виконано.

Відповідачі подали відзив на позовну заяву в якому посилаючись на приписи ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» №889 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) зазначили, що позивач був належним чином повідомлений про наступне звільнення. Щодо пропозиції позивачу інших посад зазначили, що звільнення працівника відповідно до ч.3 ст. 87 Закону № 889 наділяє суб`єкта призначення або керівника державної служби дискреційним правом щодо пропонування такому працівнику вакантних посад державної служби у тому самому державному органі, оскільки у вказаній статті зазначено «може пропонувати». Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відповідь на відзив та відхилив посилання відповідача на наявність дискреційних повноважень передбачених ч.3 ст. 87 Закону № 889, зазначивши, що наявність дискреційних повноважень не означає індульгенцію на свавілля при реалізації цих повноважень, а навпаки накладає на цей орган додатковий обов`язок обґрунтування прийнятого ним рішення з урахуванням критеріїв обґрунтованості, добросовісності, безсторонності, тощо.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Наказом № 8-0 від 09.07.2014р. ОСОБА_1 був переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

Наказом № 844-о Державної фіскальної служби України від 13 березня 2015 рок «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач був звільнений з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України за п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Зазначений наказ позивачем оскаржено в судовому порядку і постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2015р. у справі № 826/6523/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2015р., визнано протиправним та скасовано наказ ДФС від 13.03.2015р. № 844-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України та стягнуто з ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На виконання судового рішення у справі № 826/6523/15 наказом ДФС від 16.07.2015р. № 2121-о ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС. Оскільки посада заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України в штатному розписі на 2016 рік не була передбачена, після поновлення на роботі позивач був виведений поза штат.

Наказом Державної фіскальної служби України № 984-о від 28 квітня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач був звільнений з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та п.1 частини першої ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 28 квітня 2017 року № 984-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити на посаді з 29 квітня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2018 року в задоволені адміністративного позову відмовлено (справа 826/6767/17).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2018 року скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Постановою ВС КАС від 25.01.2019 року у справі 826/6767/17 касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 р. у справі №826/6767/17 наказом Державної фіскальної служби України №1245-0 від 18 липня 2019 року позивача поновлено на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України з 29 квітня 2017 року. Після поновлення на роботі позивач був виведений поза штат.

10.04.2020 року Головою комісії з реорганізації ДФСУ, позивач попереджений про можливе наступне вивільнення із займаної посади на підставі п. 1 частини першої ст. 40 КЗпП України, п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

Наказом Державної фіскальної служби України від 10 липня 2020 року №981-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », 15 липня 2020 року позивач звільнений з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України у зв?язку з скороченням чисельності, штату державних службовців та реорганізацією Державної фіскальної служби України, п. 1 частини першої ст. 40 КЗпП України, п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач не погоджується з таким звільненням, вважає наказ про звільнення протиправним та таким, що порушує його права, і з підстав наведених у позовній заяві просить задовольнити позовні вимоги.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі також - Закон № 889-VIII).

Згідно частини першої - третьої статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ст. 1 Закону).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Застосовуючи приписи Закону №889-VIII, суд зазначає, що положення ст. 87 цього закону протягом короткого проміжку часу зазнавали суттєвих змін в частині підстав припинення державної служби та процедури вивільнення державних службовців.

Так, в редакції чинній на час спірних правовідносин станом на 10.07.2020 року (день прийняття оскаржуваного наказу) п.1 ч.1 ст 87 Закону №889-VIII передбачав, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Позивач, на момент його звільнення був державним службовцем, що не спростовується відповідачем та підтверджено матеріалами справи.

Основним обґрунтуванням позиції позивача є те, що йому не було запропоновано жодної вакантної посади як в Державній фіскальній службі так і Державній податковій службі України та безпідставне застосування п.1 ч.1 ст. 87 Закону №889, ч.6 ст. 49-3. КЗпП України, тобто відсутність правовідносин з проходження публічної служби та наявність правовідносин які необхідно врегульовувати приписами КЗпП України в частині звільнення.

Позицію позивача, що у зв`язку з перебуванням його за штатом та відсутністю чітко визначених повноважень державного службовця - відсутній елемент службово-трудових відносин між ним та ДФС України, який регулюється нормами Закону №889, суд відхиляє, оскільки дії суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо виведення особи за штат, невизначення посадових обов`язків чи інша бездіяльність, яка тимчасово не надає можливості службовцю виконувати функції відповідно до законодавства, не можуть визначати, змінювати, анулювати чи спростовувати наявність статусу державного службовця чи його відсутність. Такий статус визначений законом і не визначається керівником.

Позиція відповідача ґрунтується на приписах ч.3 ст. 87 Закону 889, відповідно до яких при звільненні за п.1 ч.1 ст. 87 вказаного закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Відповідач скористався своїми дискреційними повноваженнями і не пропонував вакантні посади позивачу.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», постанови Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», наказів ДФС від 21.12.2019 №791 «Про введення в дію Структури Державної фіскальної служби України» та від 28.12.2019 №168-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2019 рік Державної фіскальної служби України», у відповідності до ч. 6 ст. 492 Кодексу законів про працю України, 10.04.2020 року, ОСОБА_1 був попереджений про можливе наступне вивільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв?язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, з дотримання вимог чинного законодавства України, яке відбудеться не раніше ніж за 30 календарних днів з дати ознайомлення з попередженням.

Тобто, фактично відбулася реорганізація державних фіскальних органів та можливе скороченням чисельності та штату державних службовців, що не спростовується сторонами.

Застосовуючи приписи Закону №889-VIII, суд зазначає, що після подання цього позову, Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах приписів статті 87 Закону № 889-VIII зі змінами відповідно до Закону № 117-IX, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справах № 140/90/20, № 260/261/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20 та від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, які підлягають врахуванню у цьому касаційному провадженні.

У вказаних справах Верховний Суд підкреслив, що Законом № 117-ІХ були серед іншого виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Верховний Суд у справах №140/90/20, №260/261/20, №240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

У цій справі, суд уважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством. (п. 75 Постанови ВС КАС від 26.01.2023 року справа №280/726/20)

Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Враховуючи відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців, зокрема, у разі реорганізації, ліквідації державного органу, на момент виникнення спірних правовідносин, незважаючи на виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, суд погоджується з доводами позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону № 889-VІІІ.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Так, ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII, з урахуванням вищевказаних змін на сьогодні має наступну редакцію: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У своєю чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Ці правові позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).

Судом встановлено, що позивач двічі був поновлений судом на раніше займаній посаді, але знову звільнений, що дає підстави для висновку про упередженість відповідача по відношенню до позивача та порушення його прав, оскільки після поновлення на посаді його виводили поза штат та не надавали можливості виконувати обов`язки за посадою, не пропонували вакантні посади.

При цьому відповідач не спростовує наявність таких посад на день звільнення позивача, але протиправно вважає про відсутність обов`язку такої пропозиції хибно розуміючи приписи ч.3 ст. 87 Закону №889-VIII.

Верховний Суд КАС у п. 94 Постанови ВС КАС від 26.01.2023 року справа №280/726/20 у подібній справі зазначив, що за такого правового регулювання встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. (п. 95)

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. (п. 96)

За змістом частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VІІІ працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. (п.97)

Таким чином, при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших органів, відповідний орган як юридична особа публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах, мав додержуватися установленого КЗпП України порядку вивільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо сприяння збереження роботи працівників ліквідованої (реорганізованої) установи.

Натомість, як установлено судом відповідач, обмежившись виключно попередженням позивача про наступне звільнення, не вжив жодних заходів щодо працевлаштування позивача. Відповідачем не надано до суду доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад як станом на дату ознайомлення із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, так і перед самим звільненням.

За наведених обставин суд приходить до висновку про порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача, що свідчить про незаконність такого звільнення та є підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд вважає, що тривалий розгляд справи відбувся не вини позивача, а тому відшкодуванню за час вимушеного прогулу підлягає весь період вимушеного прогулу з 16.07.2020 року по 14.11.2025 року включно, що становить 63 місяці та 10 днів.

Згідно з довідкою середньомісячна заробітна плата позивача становить 20331,65 гривень (т.1 а.с.239), відповідно за 63 місяці компенсація становить 1 280 893,95 грн., за 10 днів - 10 700,80 грн, загальна сума складає 1 291 594,75 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1. ст. 77 КАС України позивачем доведені ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

В той же час, відповідач не надав суду належні та допустимі докази, не виклав правові обґрунтування правомірності прийнятого рішення, яке на думку суду не відповідає вимогам зазначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.

З урахуванням обставин цієї справи, а саме неодразового, протиправного звільнення позивача, у відповідності до ч.1 ст. 382 КАС України, та з урахуванням звернення рішення суду до негайного виконання, суд задовольняє заяву позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його отримання.

Керуючись ст. 242- 246 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 10 липня 2020 року № 981-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України () з 15 листопада 2025 року.

Стягнути з Державної фіскальної служби України () на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2020 року по 14 листопада 2025 року включно, в розмірі 1 291 594,75 (один мільйон двісті дев`яносто одна тисяча п`ятсот дев`яносто чотири грн, 75 коп) з утриманням податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Зобов`язати Державну фіскальну службу України подати звіт про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його отримання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.