Справа № 320/5602/24
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5602/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Мірошниченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року, суддя Марич Є.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Приватне акціонерне товариство "Айбокс Банк" про визнання протиправними та скасування рішень,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до до Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Айбокс Банк", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просив:

1) визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків щодо прийняття податкових повідомлень-рішень на підставі Акта перевірки від 21.07.2023 року №1621/Ж5/31-00-07-03-01- 15/21570492 Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" ():

- податкового повідомлення-рішення №1801/Ж10/31-00-07-03-01-20 від 23.08.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк" збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів з податку на доходи фізичних осіб на суму 6 656 558 333,01 грн,

- податкового повідомлення-рішення №1802/Ж10/31-00-07-03-01-20 від 23.08.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк" збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів з військового збору на суму 554 713 194,41 грн,

- податкового повідомлення-рішення №2233/Ж10/31-00-07-03-01-20 від 06.10.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 23 373 043,75 грн;

2) визнати протиправним рішення, які прийняті Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків на підставі Акта перевірки від 21.07.2023 року №1621/Ж5/31-00-07-03-01-15/21570492 Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" (), оформлені у вигляді:

- податкового повідомлення-рішення №1801/Ж10/31-00-07-03-01-20 від 23.08.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк"збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів з податку на доходи фізичних осіб на суму 6 656 558 333,01 грн,

- податкового повідомлення-рішення №1802/Ж10/31-00-07-03-01-20 від 23.08.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк" збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів з військового збору на суму 554 713 194,41 грн,

- податкового повідомлення-рішення №2233/Ж10/31-00-07-03-01-20 від 06.10.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк"збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 23 373 043,75 грн;

3) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1801/ Ж10/31-00-07-03-01-20 від 23.08.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк"збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів з податку на доходи фізичних осіб на суму 6 656 558 333,01 грн;

4) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1802/ Ж10/31-00-07-03-01-20 від 23.08.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк" збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів з військового збору на суму 554 713 194,41 грн;

5) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №2233/ Ж10/31-00-07-03-01-20 від 06.10.2023 року, яким Приватному акціонерному товариству "Айбокс Банк" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 23 373 043,75 грн.

Разом з тим, відповідачем подано заяву про закриття провадження, яка обґрунтована тим, що спірні рішення винесені щодо ПрАТ "АЙБОКС БАНК", тому права позивача не можуть вважатися порушеними, що вказує на відсутність підстав для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Позивач проти вказаної заяви заперечував, оскільки він є акціонером ПрАТ "АЙБОКС БАНК" та йому належить на праві власності простих бездокументальних іменних акцій Банку, що складає 73,927897% статутного капіталу Банку. Вказана обставина підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року закрито провадження в адміністративній справі № 320/5602/24.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закриваючи провадження в адміністративній справі суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не є безпосереднім учасником (суб`єктом) правовідносин щодо збільшення суми грошового зобов`язання ПрАТ "АЙБОКС БАНК" згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, він не має права звернення до суду з даним позовом, а тому провадження по справі №320/5602/24 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

В силу ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та за конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті частини другої статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини)), зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Стосовно питання доступу до суду ЄСПЛ зазначив в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП "Голуб" проти України» від 18 жовтня 2005 року, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року, серія А № 18, пункти 28-36).

ЄСПЛ наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Brulla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, пункт 33).

Таким чином, право на звернення до суду (в контексті права на судовий захист) охоплює широке поле різноманітних категорій, стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур в різних сферах публічних правовідносин.

Керуючись частинами 1 та 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

На виконання ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі:

1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили;

7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили;

8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

В оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції послався на п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України як на підставу для закриття провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, предметом позову у цій справі є оскарження дій контролюючого органу щодо винесення ППР, якими збільшено суми грошового зобов`язання з ПДФО, податку на прибуток та оскарження податкових повідомлень-рішень про визначення сум грошових зобов`язань (штрафних санкцій) прийнятих податковим органом за наслідками перевірки господарської діяльності юридичної особи ПрАТ "Айбокс Банк".

З наданих до справи документів убачається, що ОСОБА_1 є мажоритарним акціонером ПрАТ «Айбокс Банк», який перебуває в стані ліквідації.

Як зазначив позивач, він має похідний інтерес через вплив ППР, що прийняті контролюючим органом, на активи банку, оскільки ППР на суму 7,234 млдр гривень перевищують активи банку (2,409 млрд гривень відповідно до рішення відповідно до рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №811 від 06.07.2023), впливаючи в подальшому на майнові права акціонера.

Разом з тим, позивач зазначає, що акціонер банку, що перебуває в ліквідації, несе субсидіарну відповідальність за вимогами кредиторів у випадку недостатності майна банку, а , отже, має інтерес щодо оскарження правомірності вимог кредитора за ППР.

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача судом першої інстанції не були належним чином досліджені та їм не надана належна правова оцінка.

Фактично суд першої інстанції обмежився, мотивуючи підстави для закриття провадження по справі, лише наявною судовою практикою на його думку, у подібних справах.

Проте, судом не було надано оцінки доводам позивача щодо порушення саме його інтересів оскаржуваними ППР та не встановлено, чи не порушують винесені податковим органом ППР права та обов`язки позивача та чи впливають вони на права позивача як мажоритарного акціонера, у т.ч. не дослідив впливу таких ППР на майно акціонера з урахуванням процедури ліквідації банку.

Так, практика ЄСПЛ проводить різницю між скаргами, поданими акціонерами про заходи, що зачіпають їх права як акціонерів, та про дії, що зачіпають права компанії, у яких вони володіють акціями.

Зокрема, у рішенні від 07 липня 2020 року ALBERTS and Others v. Hungari (п.133 та 134) ЄСПЛ зазначив, що у справах Agrotexim and Others v. Greece та Olczak v. Poland встановлені загальні принципи того, що заходи, які направлені або націлені на права акціонерів, необхідно відрізняти від втручання в право компанії на мирне володіння майном. Дії, що зачіпають права акціонерів, відрізняються від заходів та процедур, що стосуються компанії, тим, що їх характер та ймовірний ефект прямо та особисто зачіпає права акціонера і виходить за межі простого втручання в інтереси компанії, порушуючи положення акціонерів у структурі управління компанії.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №810/4438/16 суд дійшов висновку, що наявність грошових зобов`язань товариства у такій сумі суттєво впливає на обсяг корпоративних прав та обов`язків особи як єдиного власника товариства, зокрема, на його право щодо участі в розподілі прибутку товариства та одержанні його частки, тобто право на майно, яке закріплено у статті 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 у справі №826/3508/17 та у постанові від 20 травня 2021 у справі №120/3569/19-а у широкому розумінні будь-яке рішення, яке прийняте щодо юридичної особи, стосується інтересу засновника, учасника, акціонера юридичної особи, а також може мати безпосередній вплив на права засновника, учасника, акціонера, зокрема, в разі визначення платнику податків - юридичній особі суми податкового зобов`язання згідно з ППР, які впливають на розмір прибутку, який може бути джерелом доходу засновника та учасника. Разом з тим, не кожний інтерес засновника має вагу охоронюваного інтересу.

Колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку з ліквідацією банку позивач, може мати відповідний інтерес, оскільки прийняті по відношенню до банку ППР істотно впливають на його корпоративні права та майновий інтерес.

Колегія суддів також звертає увагу на правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 06.08.2018 у справі №908/1029/16 згідно з яким зазначено, що особа, маючи корпоративні права, вправі очікувати від їх реалізації, зокрема, матеріальне благо і не може бути обмежена у судовому захисті своїх прав; має право будь-яким, не забороненим способом, захищати свої права і свободи від порушення і протиправних посягань.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану банку, зазначених у частинах п`ятій та десятій цієї статті, з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності вимог кредиторів, зазначених у пунктах 1-8 цієї частини, крім вимог за субординованим боргом та вимог кредиторів, які є пов`язаними з банком особами.

Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації, - у випадку припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи.

У разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до:

- пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку;

- та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

Як зазначив в судовому засіданні представник скаржника, Фонд гарантування вкладів звертався до позивача з відповідним запитом про надання інформації щодо майна останнього, що є свідченням про можливе подальше звернення до суду з вимогами про стягнення збитків з позивача.

Суд першої інстанції належним чином всі вищезазначені обставини та доводи позивача не перевірив, не встановив чи порушуються права позивача вищезазначеними податковими повідомленнями-рішенням та прийшов під час підготовчого провадження, фактично не слухаючи справу по суті заявлених вимог, до передчасного висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Конституційний Суд України у рішенні від 25 листопада 1997 року №6 узагальнив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Разом з тим, у рішенні від 26 липня 2022 року у справі №826/6664/17 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи конкретний спір суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорюване таке право відповідачем, а також з`ясувати інші обставини, які стосуються прав та обов`язків осіб.

За змістом п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі з вищезазначених підстав, суд першої інстанції зазначив, що даний спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Водночас, не надаючи необхідного обґрунтування, суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, тоді як п.1.ч.1 ст. 238 КАС України не передбачає такої підстави для закриття провадження у справі.

Отже, приходячи до такого висновку, суд першої інстанції мав належним чином обґрунтувати своє рішення, оскільки своїм наслідком ухвала про закриття провадження у справі свідчить про не допуск позивача до правосуддя, а отже має бути належним чином обґрунтована.

Щодо посилання апелянта на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові 08.10.2019 у справі №916/2084/17 та на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі №826/3508/17, то колегія суддів зазначає наступне.

Правовою позицією Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При установленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У зазначених вище справах, правовідносини не стосувалися донарахування контролюючим органом під час процедури ліквідації банку податків та зборів в процесі ліквідації банку під управлінням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виведення банку з ринку.

Тому, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо закриття провадження у справі, мав також дослідити дану обставину в контексті заявлених вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд не може застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладену у вказаних постановах, оскільки вона не є релевантною до правовідносин, що виникли в даній справі.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Враховуючи вищевикладені обстави, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі №320/5602/24 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, без встановлення всіх обставин справи фактично позбавив позивача на судовий захист.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції прийнято ухвалу про закриття провадження у справі з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначену ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року скасувати, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Айбокс Банк", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними та скасування рішень направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 14 листопада 2025 року.