Справа № 420/31215/24
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 420/31215/24

адміністративне провадження № К/990/34592/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Блажівської Н.Є., Яковенка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Носенко Л.О.,

представників відповідача Соколовської А.О., Чумак О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Одеської митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року (головуючий суддя Бойко О.Я.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2025 року (головуючий суддя Шляхтицький О.І., судді Семенюк Г.В., Федусик А.Г.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Краншип» до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Краншип» (далі - ТОВ «Краншип») звернулося до суду з позовом до Одеської митниці, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10 липня 2024 року: №UA186, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться та територію України суб`єктами господарювання на 3637443,85 грн; №UA187, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання на 19096580,19 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями та/або іншими зобов`язаннями - 15277264,15 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3819316,04 грн).

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки планова виїзна перевірка проведена відповідачем з порушеннями митного законодавства. Зокрема, позивач вказує на необґрунтованість висновків митного органу про недостовірність даних, наданих ТОВ «Краншип», щодо укладених договорів при поміщенні морського суховантажного судна «AFINA» у митний режим тимчасового ввезення та його нецільового використання, а саме передачі товарів, ввезених з умовним частковим звільненням від оподаткування, у користування іншій особі.

На думку позивача, відповідач дійшов помилкових висновків щодо укладених договорів ТОВ «Краншип» договорів бербоут-чартеру, тайм-чартеру, зокрема про передачу судна у комерційне користування іншим особам. Позивач стверджує, що зазначений ланцюг договорів виник та існував з метою експлуатації позивачем судна для надання послуг з перевезення та перевалки вантажів. Про це свідчить також те, що ці договори були укладені до поміщення судна в режим тимчасового ввезення.

Позивач зазначає, що відповідач не запитував у нього відповідну документацію та пояснення з приводу знаходження судна в митному режимі тимчасового ввезення, що позбавило його законного права на надання необхідних відомостей та документів за період дії режиму тимчасового ввезення. Також стверджуючи про надання судна в комерційне користування іншим особам, митний орган не встановив жодного факту такого використання, що свідчить про необґрунтованість висновків митного органу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2025 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Стягнуто з Одеської митниці за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ «Краншип» судовий збір у сумі 30280 грн.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, Одеська митниця звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою.

У касаційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 3 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2025 року. Витребувано з Одеського окружного адміністративного суду справу.

Підставами для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судового рішення, зазначеного у частині першій статті 328 Кодексу адмінітсративного судочинства України (далі - КАС України), з посиланням у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та на те, що у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України), а також з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Одеська митниця в межах вимог пунктів 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України посилається на відсутність висновків Верховного Суду з повністю аналогічних питань правильного застосування вимог пункту 7 статті 106 Митного кодексу України (далі - МК України) та пункту 206.16 статті 206 Податкового кодексу України (далі - ПК України) при застосуванні статті 203 Кодексу торговельного мореплавства України (далі - КТМ України) щодо застосування митного режиму тимчасового ввезення при одночасній наявності декількох діючих бербоут-чартерів та тайм-чартеру; частин першої, третьої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства та пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо передачі справи за підсудністю та порушення норм процесуального права в частині відмови у задоволені клопотання про передачу справи №420/31215/24 за підсудністю (предметною юрисдикцією) до Господарського суду Чернігівської області.

Митний орган зазначає, що згідно з частиною сьомою статті 106 МК України, передача товарів, поміщених у режим тимчасового ввезення з умовним частковим звільненням від оподаткування, у користування іншій особі без оформлення відповідних змін до митного режиму, є порушенням митного законодавства, що тягне за собою обов`язок сплати митних платежів у повному обсязі. Факт укладення договорів між ТОВ «Краншип», компанією «KIRGAN HOLDING S.A.» та «DONMAR CORPORATION» підтверджений актами приймання-передачі, свідчить про передачу судна іншим суб`єктам, що не було належним чином задекларовано або відображено у митній документації відповідно до статті 335 МК України.

Згідно зі статтею 20 КТМ України судновласником вважається особа, яка експлуатує судно від свого імені, незалежно від того, чи є вона його власником. Якщо ж KIRGAN HOLDING S.A. здійснювала страхування судна, забезпечення екіпажем та виконання функцій управління безпекою, вона набувала статусу фактичного судновласника.

Це суперечить твердженням ТОВ «Краншип» про збереження повного контролю над судном.

Суди попередніх інстанцій зазначали, що компанія «KIRGAN HOLDING S.A.» не мала права використовувати судно у власній комерційній діяльності, і що договори з нею мали суто технічний характер (страхування, екіпаж, управління безпекою). Проте ця аргументація суперечить правовій природі самого інституту бербоут-чартеру. Згідно зі статтею 203 КТМ України, фрахтівник за договором бербоут-чартеру набуває повного права володіння і користування судном, діючи як тимчасовий судновласник.

Перевіркою було встановлено факт розірвання договорів датований документами про їх припинення лише 18 липня 2022 року.

Усі зазначені договори були укладені до першого поміщення суховантажного судна «AFINA» у митний режим тимчасового ввезення за МД від 14 серпня 2020 року №UA500130/2020/227597, однак до митного оформлення надавався тільки договір стандартного бербоутного-чартеру балтійського і міжнародного морського комітету (БІМКО) кодова назва «БЄРКОН 89» № GL-CR-AF-01 від 23 липня 2020 року, інші не надавалися.

Згідно зі статтею 203 КТМ України, за договором бербоут-чартеру судно передається фрахтівнику без екіпажу, і він набуває права володіння та користування судном, здійснення управління і оперативного контролю за судном. Фрахтівник діє як тимчасовий власник судна протягом строку дії договору.

Це означає, що не може бути одночасно кількох фрахтівників, які претендують на повний контроль над одним і тим самим судном.

Ухвалюючи рішення у справі, суди дійшли висновку, що позивач є кінцевим користувачем судна «Афіна», виходячи з того, що договори між позивачем та компаніями «Kirgan Holding S.A.» та «Donmar Corporation» були укладені до дати поміщення судна в митний режим тимчасового ввезення (14 серпня 2020 року і 26 серпня 2021 року). Проте, суди не дослідили специфіку правовідносин, які одночасно існували за договорами бербоут-чартеру (bareboat charter) та тайм-чартеру (time charter) з різними судновласниками, та не встановили, який з договорів був чинним на момент фактичного користування судном під час його перебування в митному режимі тимчасового ввезення.

Згідно зі статтею 202 КТМ України, бербоут-чартер - це договір, за яким фрахтувальнику передається судно без екіпажу у повне господарське відання, і саме він несе відповідальність за експлуатацію судна. У той же час, тайм-чартер передбачає, що судновласник зберігає управління судном і екіпажем, а фрахтувальник отримує лише право використовувати судно з метою перевезення. Це означає, що в умовах одночасного існування двох договорів - бербоут-чартеру та тайм-чартеру - вирішальним для митного оформлення є саме той, який забезпечує фактичне володіння і використання судна, тобто бербоут-чартер.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 4 МК України, кінцевий користувач - це особа, яка фактично користується товарами (у даному випадку судном), поміщеними в митний режим тимчасового ввезення.

Водночас частина друга статті 105 МК України зобов`язує користувача дотримуватися умов митного режиму, а тому ключовим є встановлення актуального статусу фрахтувальника, який виконує функції фактичного користувача.

Суди, встановивши факт укладення договорів у липні 2020 року, проігнорували документально підтверджене розірвання цих договорів, що відбулося 18 липня 2022 року, та не з`ясували, який саме договір був чинним на момент поміщення судна у відповідний митний режим.

Питання щодо штучного заключення договорів бербоут-чартеру та тайм-чартера у межах експлуатації судна «Афіна» не було належним чином досліджено судами, адже судами повністю було проігноровано встановлені факти в Акті перевірки в тому числі, щодо експлуатації судна «MEMELE» відповідно до якого 8 жовтня 2020 року між компанією «KIRGAN HOLDING S.A.» (Панама), що діяла на підставі договору №СRLKH_MEMELE-2020 від 8 жовтня 2020 року, і компанією «DONMAR CORPORATION» (Панама) укладено договір бербоут-чартеру № KH-DR_MEMELE-2020 від 8 жовтня 2020 року з метою укомплектування судна екіпажом та встановлення і підтримання на належному рівні системи управління безпекою, відповідно до якого позивач так і не надав пояснення щодо неможливості «KIRGAN HOLDING S.A.» здійснити укомплектування судна «АФІНА» екіпажом та встановлення і підтримання на належному рівні системи управління безпекою без необхідності додаткового залучення «DONMAR CORPORATION».

Таким чином, висновок про те, що позивач був кінцевим користувачем судна «Афіна» у момент тимчасового ввезення, ґрунтується на формальному аналізі дати укладення договорів, без врахування їхньої правової динаміки, типу та суб`єктного складу, що є грубим порушенням вимог статей 9, 73 КАС України щодо всебічного та об`єктивного дослідження доказів.

Таке рішення суперечить як нормам статей 103- 105 МК України, так і статей 202- 204 КТМ України, що регулюють підстави та наслідки передачі судна в чартер. Відсутність аналізу правового статусу позивача на момент митного оформлення судна призвела до неправильного застосування матеріального права та ухвалення судами неправомірних рішень.

Крім того, Одеська митниця зазначає про порушення судами попередніх інстанцій правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 КАС України.

На думку відповідача, розгляд поза межами справи про банкрутство майнового спору митного органу щодо розміру його вимог до боржника не забезпечить ефективного способу захисту інтересів такого кредитора про визнання його вимог, оскільки саме на суд у справі про банкрутство покладається обов`язок розглянути всі вимоги кредиторів до боржника та їх документальне підтвердження.

Після втрати чинності Закону України від 14 травня 1992 №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» особливості розгляду майнових спорів щодо боржника передбачені статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства, яка є процесуальною нормою, що змінила юрисдикцію розгляду спорів з майновими вимогами до боржника та щодо його вимог, визначивши її у межах провадження у справі про банкрутство.

Отже, процедура розгляду спірних вимог митного та податкового органу спочатку в адміністративному суді, а далі - в господарському у справі про банкрутство є неефективною в аспекті забезпечення правової визначеності такому кредитору та дискримінуючою його у правах на участь в органах представництва інтересів кредиторів (зборах та комітеті кредиторів) та у прийнятті рішень щодо можливих процедур (санації, ліквідації). Також є вірогідність випадку, коли розгляд митного спору в адміністративному суді завершиться після того як активи боржника у справі про банкрутство буде розпродано, а кошти розподілені відповідно до черговості в яку не мав можливості потрапити кредитор чи ліквідаційна процедура виявлялася завершеною затвердженням ліквідаційного балансу та внесенням запису про припинення боржника в ЄДРПОУ на час розгляду податкового спору в адміністративних судах. Така практика розгляду митних спорів не забезпечить належного задоволення вимог державного органу.

Очевидно, що при прийнятті Кодексу України з процедур банкрутства законодавець врахував такі негативні наслідки розгляду податкових спорів щодо неплатоспроможної особи та відійшов від критерію спеціалізації майнового спору за змістом матеріально-правової вимоги, застосувавши інший критерій при визначенні предметної юрисдикції спорів у справах про банкрутство - пов`язаність усіх майнових вимог з неплатоспроможною особою (боржником). Якщо відносно особи порушена справа про банкрутство в господарському суд, то майновий спір за участі боржника має розглядатися в межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, з яких правовідносин (цивільних, господарських, адміністративних, трудових) він виникає та чи стосується він вимог до боржника або самого боржника до іншої особи.

Одеська митниця звертає увагу, що за приписами частини чотирнадцятої статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту відкриття провадження у справі: пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися у випадку та порядку, передбачених цим Кодексом; арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Відтак концентрація майнових спорів у справах про банкрутство має на меті забезпечення рівних можливостей для всіх кредиторів (державних та приватних) щодо розгляду їх вимог у єдиному провадженні з включенням до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, який надає права кредиторам щодо участі у прийнятті рішень про подальші процедури банкрутства виходячи з пропорційності голосів кредиторів згідно з реєстром вимог кредиторів. Також розгляд майнових спорів щодо повернення (стягнення) до ліквідаційної маси майна, майнових прав боржника дозволить якнайшвидше формувати пасив боржника, сприятиме визначенню за участі комітету кредиторів процедур реалізації всіх його активів та можливостям контролю всіма кредиторами боржника за дотриманням ліквідатором черговості задоволення їх вимог у справі про банкрутство. Отже, ефективного захисту своїх інтересів уповноважений державою орган може досягти в господарських судах за умови розгляду спору в межах провадження у справі про банкрутство.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що обставини щодо відкриття процедури банкрутства з`явилися та стали відомі відповідачу лише на стадії апеляційного розгляду справи, про що Одеської митницею було заявлено клопотання, проте ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2025 року у задоволенні клопотання про передачу цієї справи за підсудністю (предметною юрисдикцією) до Господарського суду Чернігівської області відмовлено. Зазначене свідчить про те, що відповідач не мав об`єктивної можливості із незалежних від нього причин заявити про непідсудність справи адміністративним судам у суді першої інстанції.

Вищенаведене свідчить про те, що аргументи касаційної скарги про порушення правил предметної юрисдикції (підсудності) розгляду цього спору знайшли своє підтвердження, саме ці порушення є обов`язковою підставою для скасування судових рішень.

Справа № 420/31215/24 надійшла до Верховного Суду 15 вересня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення першої та апеляційної інстанцій в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Одеською митницею 24 листопада 2021 року на підставі наказу від 4 листопада 2021 року № 343 було розпочато документальну планову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог законодавства України з питань митної справи за період з 1 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року тривалістю 30 днів.

Термін перевірки був продовжений з 1 січня 2022 року по 28 січня 2022 року.

Через повномасштабне вторгнення держави агресора російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року та оголошення воєнного стану документальні перевірки дотримання вимог законодавства з питань митної справи були зупинені.

20 березня 2024 року відповідно до внесених змін в Митний кодекс України зупинені документальні перевірки поновлювалися з 1 травня 2024 року. З урахуванням цієї обставини та зміни позивачем місцезнаходження відповідач визнав днем завершення терміну перевірки позивача - 23 лютого 2022 року.

За результатами перевірки відповідачем 13 червня 2024 року складено Акт №01/27/7.10-19/32428972 (далі - Акт перевірки).

За висновками Акта перевірки позивачем порушено вимоги:

статті 103, частин першої, другої статті 105, частин сьомої статті 106, частин другої та сьомої статті 286 Митного кодексу України (далі - МК України), пункту 132.1 статті 132, пункту 206.16 статті 206 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита на загальну суму 3637443,85 грн;

пункту 190.1 статті 190 ПК України у частині визначення бази оподаткування податком на додану вартість для товарів, які ввозяться на митну територію України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання зі сплати податку на додану вартість (ставка 20%) на загальну суму 15277264,15 грн.

Позивачем 30 липня 2024 року до Одеської митниці було подано заперечення на Акт перевірки.

Відповідач листом від 7 серпня 2024 року заперечення на Акт документальної планової виїзної перевірки залишив без розгляду.

На підставі висновків Акта перевірки, митним органом 10 липня 2024 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

№UA186, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться та територію України суб`єктами господарювання на 3637443,85 грн;

№ UA187, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання на 19096580,19 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями та/або іншими зобов`язаннями - 15277264,15 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3819316,04 грн).

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «Краншип» подало до Державної митної служби України скаргу.

Державна митна служба України відмовила у задоволенні скарги позивача на податкові повідомлення-рішення, поданої 30 липня 2024 року та залишила їх в силі.

Також судами першої та апеляційної інстанцій зазначено, що зі змісту Акта перевірки вбачається, що перевіркою Одеською митницею охоплено два випадки оформлення позивачем судна «AFINA» в режим тимчасового ввезення: за митною декларацією від 14 серпня 2020 року №UA500130/2020/227597 (період дії режиму з 14 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року) та за митною декларацією від 26 серпня 2021 року №UA500090/2021/206818 (період дії режиму з 26 серпня 2021 року по 22 квітня 2022 року).

За період з 1 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року, який підлягав перевірці, позивач двічі поміщував морське суховантажне судно «AFINA», IMO №8029272 у митний режим тимчасового ввезення.

Ввезення товару за вказаними митними деклараціями здійснювалося на підставі стандартного бербоутного чартеру балтійського і міжнародного морського комітету (БІМКО) кодова назва «БЄРКОН 89» № GL-CR-AF-01 від 23 липня 2020 року, відповідно до якого судновласником є компанія «GLORION S. A.» (Панама), а бербоутний фрахтувальник ТОВ «Краншип».

Відповідно до умов угоди судно дається у чартер та приймається фрахтувальником у порту, причалі або у місті, яке вказує фрахтувальник. Судно використовується у вантажних перевезеннях. Протягом всієї дії чартеру судно знаходиться у повному володінні, розпорядженні та контролем Фрахтувальника. Фрахтувальник зобов`язаний за власний рахунок укомплектувати судно екіпажом, забезпечувати його їжею, ремонтом, буксируванням. Командний склад судна є службовцями Фрахтувальника. Фрахтувальник має право використовувати усе спорядження судна, у любий термін забезпечувати заміну запчастин, спорядження та деталей таким чином щоб не знижувалась вартість судна. Також, Фрахтувальник має право облаштовувати судно обладнанням та за власний рахунок та під свою відповідальність та по завершенню строку фрахтування таке обладнання зняти із судна за вимогою судновласника. Фрахтувальник сплачує судновласнику чартер судна.

Даний чартер підпорядковується англійському законодавству, та будь-які непорозуміння, які виникають по відношенню до даного чартеру передаються у арбітраж у м. Лондон відповідно до Арбітражного Кодексу.

Судно вважається переданим у чартер з моменту підписання сторонами Акта прийому-передачі судна. По закінченню строку дії чартеру або при його передчасному розірванні Фрахтувальник зобов`язаний повернути судно судновласнику у технічно справному стані згідно Акта передачі. Термін дії чартера з урахуванням умов Додаткової угоди до 30 квітня 2022 року, Акт приймання та передачі судна 4 серпня 2020 року.

Під час здійснення оформлення МД позивач надавав митному органу гарантію не передавати судно в чартер або інший вид договору перевезення іншим особам.

Не погоджуючись з прийнятими митним органом податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправними та про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з сукупного аналізу змісту наданих позивачем договорів з контрагентами «GLORION S.A.», «Kirgan Holding S.А.», «Donmar Corporation», додатків, актів виконаних робіт, листа вбачається, що вказаний ланцюг виник з метою забезпечення належної експлуатації позивачем судна для здійснення на ньому перевезення та перевалки вантажів. При цьому договори між позивачем та компанією «Kirgan Holding S.А.», компанією «Donmar Corporation» були укладені до розміщення судна «Афіна» в митний режим тимчасового ввезення. Договори були укладені протягом одного дня - 23 липня 2020 року, оформлення митного режиму оформлявся - 14 серпня 2020 року та 26 серпня 2021 року, внаслідок чого Позивач на момент митного оформлення в режимі тимчасового ввезення був кінцевим користувачем судна «AFINA».

Оцінивши висновки Акта перевірки та докази відповідача на підтвердження цих доводів, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не навів фактів використання судна «AFINA» у комерційних цілях іншими юридичними особами.

Натомість позивач в підтвердження факту використання ним судна у власній господарській діяльності протягом 2020-2022 років надав до суду договори, укладені з контрагентами, щодо здійснення перевалки сипучих вантажів, додатки до них, акти виконаних робіт, рахунки банківські виписки, платіжні інструкції, податкові накладні.

При цьому суд відхилив докази відповідача отримані після закінчення перевірки, в межах кримінального провадження, посилаючись на їх неналежність та недопустимість при розгляді справи, предметом спору якої є скасування податкових повідомлень-рішень.

Зазначена позиція підтримана П`ятим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність посилання відповідача, що даний спір підсудний Господарського суду Чернігівської області, оскільки позовні вимоги у справі, що розглядається стосуються насамперед перевірки правомірності прийняття рішення суб`єктом владних повноважень. Тобто цей спір має публічно-правовий характер, а тому підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

Що стосується юрисдикції даного спору, то колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Одеською митницею 8 липня 2025 року подано клопотання про передачу справи, що розглядається за підсудністю до Господарського суду Чернігівської області для розгляду у межах справи №927/568/25 про банкрутство ТОВ «Краншип».

В обґрунтування вказаного клопотання митний орган посилався на те, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 16 червня 2025 року у справі №927/568/25 відкрито провадження про банкрутство ТОВ «Краншип».

Згідно із частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.

Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України; у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України закріплена спеціальна юридична норма, відповідно до якої до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, зокрема, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

У справі, що розглядається апеляційне провадження відкрито згідно ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 16 червня 2025 року порушено провадження у справі №927/568/25 про банкрутство ТОВ «КРАНШИП»

Згідно з преамбулою Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ; у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

За приписами статті 1 КУзПБ банкрутством є визнана господарським судом нездатність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури або процедури погашення боргів боржника; боржником для цілей цього Кодексу є юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав.

Отже, банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені КУзПБ, введеним у дію з 21 жовтня 2019 року. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо).

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення в ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

За змістом частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із частиною другою статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя статті 7 КУзПБ).

Аналіз змісту наведених приписів КУзПБ у взаємозв`язку з нормами статті 20 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що для віднесення справи до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, майнові вимоги мають бути безпосередньо пов`язані зі здійсненням провадження в такій справі, зокрема стосуватися визнання недійсними правочинів, учинених керуючим санацією (ліквідатором), визнання права власності на майно боржника, оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо.

До критеріїв визначення, чи підлягає розгляду у межах справи про банкрутство спір, стороною в якому є боржник, відносяться також такі умови, за яких вирішення спору: стосується питання щодо формування активів боржника (майно, майнові права); впливає на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки.

ЄСПЛ у рішенні від 12 липня 2001 року у справі «Феррадзіні проти Італії» (Ferrazzini v. Italy), заява № 44759/98, указав, що податкові питання і досі становлять частину основного пакета прерогатив державних органів. При цьому відносини між платником податків та податковим органом і далі мають переважно публічний характер. Суд вважає, що податкові спори виходять за межі сфери цивільних прав та обов`язків, незважаючи на матеріальні наслідки, які вони обов`язково створюють для платника податків (пункт 29).

Отже, визначення контролюючим органом у податковому повідомленні-рішенні грошового зобов`язання напряму не пов`язане зі справою про банкрутство. Фактично спірні правовідносини у справі, що розглядається, виникли у межах публічно-правового спору у сфері митних та податкових правовідносин, за результатами здійснення митним органом владних управлінських функцій контролю за дотриманням митного режиму та податкового контролю. Тому автоматичне віднесення до господарської юрисдикції таких спорів не узгоджується з принципом правової визначеності.

З огляду на викладене, cудом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що вимоги платника податку (в тому числі й після відкриття провадження у справі про банкрутство) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за характером і змістом відносин пов`язані саме з виконанням позивачем обов`язку зі сплати податку та реалізацією відповідачем владних управлінських функцій, що унормовано приписами ПК України . Такі позовні вимоги стосуються насамперед перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень. Наведене свідчить про публічно-правовий характер такого спору, а тому цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

Такий висновок Верховного Суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №320/12137/20 (провадження № 11-54апп22), в якій суд відступив від раніше сформованого висновку відповідно до якого у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу переважному застосуванню з 21 квітня 2019 року підлягають норми статті 7 КУзПБ.

Крім того, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1 листопада 2023 року у справі №908/129/22 (908/1333/22) також дійшла про відсутність підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у вказаній постанові від 13 квітня 2023 року у справі №320/12137/20.

Таким чином, з огляду на викладене колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що доводи відповідача щодо наявності правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи за підсудністю (предметною юрисдикцією) на розгляд до Господарського суду Чернігівської області є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо правомірності прийняття Одеською митницею оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 10 липня 2024 року: № UA186, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання на 3637443,85 грн та №UA187, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання на 19096580,19 грн, то колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до програми документальної планової виїзної перевірки дотримання ТОВ «Краншип» вимог законодавства з питань митної справи, затвердженої наказом Одеської митниці від 4 листопада 2021 року №343 (далі - Програми) серед інших питань, які входили до переліку питань, входила перевірка відповідності фактичного використання переміщення через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості вартості, за якими проведене митне оформлення товарів у відповідному митному режимі. Саме порушення пункту 6 Програми виявив відповідач під час проведення перевірки.

Зокрема у межах питання № 6 Програми відповідач виявив порушення статті 103, частин першої та другої статті 105, частин сьомої статті 106, частин другої та сьомої статті 286 МК України, пункту 132.1 статті 132, пункту 206.16 статті 206 ПК України щодо товару «Морське суховантажне судно «AFINA», яке було двічі за період, що перевірявся, поміщено у митний режим тимчасового ввезення за митними деклараціями від 14 серпня 2020 року №UA500130/2020/227597, від 26 серпня 2021 року № UA500090/2021/206818.

Про це митний орган зазначив у пункті 3.5.1 Акта перевірки, вказавши, що судно «AFINA» в режимі тимчасового ввезення використовувалося не за цільовим призначенням, що виразилося у передачі судна у користування іншій особі.

Відповідно до статті 103 МК України, тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Частиною шостою статті 104 МК України встановлено, що для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна:

1) подати митному органу, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення;

2) у випадках, передбачених законодавством, надати митному органу зобов`язання про реекспорт товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які тимчасово ввозяться, у строки, встановлені митним органом;

3) подати митному органу дозвіл відповідного компетентного органу на тимчасове ввезення товарів, якщо отримання такого дозволу передбачено законодавством;

4) сплатити митні платежі відповідно до статті 106 цього Кодексу або забезпечити виконання зобов`язання із сплати митних платежів відповідно до розділу X цього Кодексу.

За приписами частини першої статі 105 МК України у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках В.1-В.9, С, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.

Згідно частини другої статті 105 МК України, у разі порушення умов митного режиму тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання режиму, зобов`язана сплатити суму податкового зобов`язання та пеню відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до частини сьомої статті 106 Митного кодексу України, у разі випуску товарів, поміщених у митний режим тимчасового ввезення з умовним частковим звільненням від оподаткування митними платежами, у вільний обіг на митній території України або передачі таких товарів у користування іншій особі митні платежі сплачуються в обсязі, передбаченому законом для ввезення цих товарів на митну територію України у митному режимі імпорту, за відрахуванням суми, вже сплаченої на підставі умовного часткового звільнення цих товарів від оподаткування митними платежами. При цьому за період, коли застосовувалося таке звільнення, підлягають сплаті проценти з сум податкових зобов`язань, що підлягали б сплаті у разі, якщо б щодо таких сум надавалося розстрочення податкових зобов`язань відповідно до розділу II Податкового кодексу України.

Частиною другою статті 286 МК України передбачено, що товари, поміщені у митний режим реімпорту, звільняються від оподаткування ввізним митом, якщо інше не передбачено законом, при дотриманні вимог та обмежень, встановлених главою 14 цього Кодексу.

За приписами частини сьомої статті 286 МК України до товарів, поміщених у митний режим тимчасового ввезення, застосовується умовне часткове звільнення від оподаткування ввізним митом у порядку, визначеному главою 18 цього Кодексу. У разі випуску товарів, поміщених у митний режим тимчасового ввезення з умовним частковим звільненням від оподаткування ввізним митом, у вільний обіг на митній території України або передачі таких товарів у користування іншій особі ввізне мито сплачується у порядку, визначеному частиною сьомою статті 106 цього Кодексу.

За змістом пункту 132.1 статі 132 ПК України у разі порушення умов митних режимів, при розміщенні в які надано умовне звільнення від оподаткування, а також у разі порушення умов щодо цільового використання товарів, при ввезенні яких надано звільнення від оподаткування відповідно до цього Кодексу, особа, відповідальна за дотримання митного режиму, а також особа, відповідальна за дотримання умов, за яких надається звільнення від оподаткування (щодо цільового використання товарів), зобов`язані сплатити суму податкового зобов`язання, на яку було надано звільнення (умовне звільнення), та пеню, нараховану на суму такого податкового зобов`язання за період з дня надання звільнення (умовного звільнення) від оподаткування до дня оплати.

У разі направлення претензій щодо сплати податкових зобов`язань гаранту пеня нараховується на строк, що не перевищує 3 місяці з дня, що наступає за днем закінчення строку виконання зобов`язань, забезпечених гарантією.

Під час здійснення перевезень на умовах Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП 1975 року нарахування пені призупиняється на строк до трьох місяців з дня отримання претензії гарантійним об`єднанням і поновлюється, якщо після закінчення цього строку претензія залишається неврегульованою.

Пунктом 206.16 статті 206 ПК України встановлено, що у разі втрати товарів, що перебувають під митним контролем у митних режимах, в яких надано звільнення або умовне звільнення від оподаткування, нецільового використання цих товарів або в разі невиконання у строки, встановлені Митним кодексом України, заходів щодо завершення таких митних режимів особа, відповідальна за дотримання митного режиму, зобов`язана сплатити суму податкового зобов`язання, на яку було надане таке звільнення або умовне звільнення, та пеню, нараховану відповідно до статті 129 цього Кодексу, розраховану з дня надання звільнення або умовного звільнення від оподаткування.

Відповідно до частини четвертої статті 296 МК України, у разі нецільового використання товарів, щодо яких було надано умовне звільнення від оподаткування, а також порушення умов митних режимів, поміщення в які передбачає умовне звільнення від оподаткування, застосовуються ставки митних платежів, що діють на день прийняття митним органом митної декларації для митного оформлення. Митна вартість товарів, їх кількість чи інші характеристики, що використовуються для визначення бази оподаткування, визначаються на день застосування ставок митних платежів.

Отже з аналізу наведених вище норм чинного законодавства вбачається, що декларант у разі нецільового використання товарів, ввезених в режимі тимчасового ввезення з умовними частковими звільненнями від оподаткування митними платежами несе відповідальність у вигляді донарахування податку на додану вартість та митних платежів.

Так, як вже було зазначено у цій постанові суди попередніх інстанцій дійшли висновку про неправомірність прийняття митним органом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, якими збільшено суми грошових зобов`язань як з податку на додану вартість так і за митними платежами. Скасовуючи оскаржувані рішення, прийняті контролюючим органом, суди попередніх інстанції виходили з того, що з сукупного аналізу змісту наданих позивачем договорів з контрагентами «GLORION S.A.», «Kirgan Holding S.А.», «Donmar Corporation», додатків, актів виконаних робіт, листа вбачається, що вказаний ланцюг виник з метою забезпечення належної експлуатації позивачем судна для здійснення на ньому перевезення та перевалки вантажів. При цьому договори між позивачем та компанією «Kirgan Holding S.А.», компанією «Donmar Corporation» були укладені до розміщення судна «Афіна» в митний режим тимчасового ввезення. Договори були укладені протягом одного дня - 23 липня 2020 року, оформлення митного режиму відбулося - 14 серпня 2020 року та 26 серпня 2021 року, внаслідок чого Позивач на момент митного оформлення в режимі тимчасового ввезення був кінцевим користувачем судна «AFINA». Оцінивши висновки Акта перевірки та докази відповідача на підтвердження цих доводів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач не навів фактів використання судна «AFINA» у комерційних цілях іншими юридичними особами. Натомість позивач в підтвердження факту використання ним судна у власній господарській діяльності протягом 2020-2022 років надав до суду договори, укладені з контрагентами, щодо здійснення перевалки сипучих вантажів, додатки до них, акти виконаних робіт, рахунки банківські виписки, платіжні інструкції, податкові накладні.

Проте, колегія суддів касаційної інстанції вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, враховуючи наступне.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановили, що позивач використовував судно «AFINA» у власній господарській діяльності протягом 2020-2022 років, а також дослідили та надали оцінку первинним документам, наданим ТОВ «Краншип» на підтвердження здійснення перевалки сипучих вантажів на виконання договорів з контрагентами, і в наслідок наведеного дійшли висновку, що позивач на момент митного оформлення в режимі тимчасового ввезення був кінцевим користувачем судна «AFINA».

Проте митний орган як у відзиві на позовну заяву так і в апеляційній скарзі зазначав, що згідно з частиною 7 статті 106 МК України, передача товарів, поміщених у режим тимчасового ввезення з умовним частковим звільненням від оподаткування, у користування іншій особі без оформлення відповідних змін до митного режиму, є порушенням митного законодавства, що тягне за собою обов`язок сплати митних платежів у повному обсязі. Факт укладення договорів між ТОВ «Краншип», компанією «KIRGAN HOLDING S.A.» та «DONMAR CORPORATION», підтверджений актами приймання-передачі, свідчить про передачу судна іншим суб`єктам, що не було належним чином задекларовано або відображено у митній документації відповідно до статті 335 МК України.

Відповідач зазначав, що згідно зі статтею 20 КТМ України, судновласником вважається особа, яка експлуатує судно від свого імені, незалежно від того, чи є вона його власником. Якщо ж KIRGAN HOLDING S.A. здійснювала страхування судна, забезпечення екіпажем та виконання функцій управління безпекою, вона набувала статусу фактичного судновласника.

Вказане суперечить твердженням ТОВ «Краншип» про збереження повного контролю над судном.

Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що компанія «KIRGAN HOLDING S.A.» не мала права використовувати судно у власній комерційній діяльності, і що договори з нею мали суто технічний характер (страхування, екіпаж, управління безпекою). Проте вказані аргументи суперечать правовій природі самого інституту бербоут-чартеру. Згідно зі статтею 203 КТМ України, фрахтівник за договором бербоут-чартеру набуває повного права володіння і користування судном, діючи як тимчасовий судновласник.

Перевіркою було встановлено факт розірвання договорів датований документами про їх припинення лише 18 липня 2022 року.

Усі зазначені договори були укладені до першого поміщення суховантажного судна «AFINA» у митний режим тимчасового ввезення за митною декларацією від 14 серпня 2020 року №UA500130/2020/227597, однак до митного оформлення надавався тільки договір стандартного бербоутного чартеру балтійського і міжнародного морського комітету (БІМКО) кодова назва «БЄРКОН 89» № GL-CR-AF-01 від 23 липня 2020 року, інші документи не надавалися.

У відповідності до приписів статті 203 КТМ України, за договором бербоут-чартеру судно передається фрахтівнику без екіпажу, і він набуває права володіння та користування судном, здійснення управління і оперативного контролю за судном. Фрахтівник діє як тимчасовий власник судна протягом строку дії договору.

Це означає, що не може бути одночасно кількох фрахтівників, які претендують на повний контроль над одним і тим самим судном.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач є кінцевим користувачем судна «Афіна», виходячи з того, що договори між позивачем та компаніями «Kirgan Holding S.A.» та «Donmar Corporation» були укладені до дати поміщення судна в митний режим тимчасового ввезення (14 серпня 2020 року і 26 серпня 2021 року).

Проте ні суд першої інстанції, а ні суд апеляційної інстанції не дослідили специфіку правовідносин, які одночасно існували за договорами бербоут-чартеру (bareboat charter) та тайм-чартеру (time charter) з різними судновласниками, та не встановили, який з договорів був чинним на момент фактичного користування судна під час його перебування в митному режимі тимчасового ввезення.

Згідно зі статтею 202 КТМ України, бербоут-чартер - це договір, за яким фрахтувальнику передається судно без екіпажу у повне господарське відання, і саме він несе відповідальність за експлуатацію судна.

Водночас, тайм-чартер передбачає, що судновласник зберігає управління судном і екіпажем, а фрахтувальник отримує лише право використовувати судно з метою перевезення. Це означає, що в умовах одночасного існування двох договорів - бербоут-чартеру та тайм-чартеру - вирішальним для митного оформлення є саме той, який забезпечує фактичне володіння і використання судна, тобто бербоут-чартер.

Кінцевим користувачем є особа, яка фактично користується товарами (у даному випадку судном), поміщеними в митний режим тимчасового ввезення.

Водночас частина друга статті 105 МК України зобов`язує користувача дотримуватися умов митного режиму, а тому ключовим є встановлення актуального статусу фрахтувальника, який виконує функції фактичного користувача.

Суди попередніх інстанцій, встановивши факт укладення договорів у липні 2020 року, не надали оцінки доводам митного органу про те, що документально підтверджене розірвання цих договорів, яке відбулося 18 липня 2022 року, та не з`ясували, який саме договір був чинним на момент поміщення судна у відповідний митний режим.

Тобто судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки посиланням відповідача, що на момент ввезення позивачем судна вже існував ланцюг договорів - бербоут-чартери з «KIRGAN HOLDING S.A.» та «DONMAR CORPORATION» і саме ці договори передбачали, що саме інші компанії здійснюють комплектування екіпажу, страхування та технічне управління.

Проте суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки вказаним вище доводам митного органу.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що суди попередніх інстанцій зробили акцент на формальній чинності договорів укладених позивачем. Разом з тим, у публічно-правовому спорі має працювати превалювання сутності над формою.

Превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми) як принцип бухгалтерського обліку, що закріплений в статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, в умовах дії такого принципу фінансової звітності, як превалювання сутності над формою, який полягає в тому, що операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, встановлення дійсної сутності укладеного між Позивачем та його контрагентами договорів, впливає на правильність формування податкових зобов`язань відповідними суб`єктами господарювання.

Тобто, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Визначальною має бути подія, підтверджена документально, а не формальне складення документів про таку подію, що цілком узгоджується з доктриною реальності господарської операції, яка застосовується у судовій практиці Верховного Суду.

Отже з огляду на викладене вище питання щодо укладення договорів бербоут-чартеру та тайм-чартера у межах експлуатації судна «Афіна» не було належним чином досліджено судами попередніх інстанцій.

Згідно із статтею 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За змістом статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За приписами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Верховний Суд, аналізуючи зазначені норми КАС України, неодноразово наголошував на тому, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних у цій справі судових рішень, суд касаційної інстанції вважає, що вони не відповідають вимогам статті 242 КАС України.

Принцип усебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений статтею 90 КАС України, й він передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються на підтвердження своїх доводів.

Таким чином, враховуючи наведене колегія суддів касаційної інстанції не може стверджувати у цій справі про повне і всебічне з`ясування судами її обставин, зокрема, про таке, яке б повною мірою спростувало доводи й докази контролюючого органу щодо правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про нарахування грошового зобов`язання з податку на додану вартість та митних платежів, з урахуванням наведених вище обставин.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою статті 353 КАС України встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.

Оскільки справа направляється на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції не змінює розподіл судових витрат між сторонами. Питання розподілу судових витрат залежить від кінцевого рішення, яким буде остаточно вирішено позовні вимоги, а отже, має бути здійснений за наслідками нового розгляду у судовому рішенні по суті спору або, у випадках передбачених статтями 143 і 252 КАС України, шляхом ухвалення додаткового судового рішення.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Одеської митниці задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2025 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Постанову у повному обсязі складено 13 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

М.М.Яковенко