Справа № 420/12193/25
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12193/25
Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025р. по справі за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області щодо визначення ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме:

- №0-1552 від 4.04.2023р. на загальну суму 41 067грн.;

- №0-1552- UА0073549 від 13.03.2024р. на загальну суму 42 330,6грн.;

- №0-1552- UА0073549 від 13.03.2024р. на загальну суму 589 747,4грн.;

- №0-1552- UА0073549 від 13.03.2024р. на загальну суму 95 357,17грн..

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на праві приватної власності йому належать нежитлові виробничі приміщення розташовані за адресою: м.Одеса, вул.Комітетська, буд.24-А, 234-Б, які згідно пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування, оскільки це будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-Б КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Позивач зазначив, що його господарська діяльність класифікується у секції С «Переробна промисловість» КВЕД ДК 009:2010 та в силу приписів пп. «є» 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є ознакою надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно прийняті податкові повідомлення-рішення є протиправними, а тому позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025р. задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області щодо визначення ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме:

- №0-1552 від 4.04.2023р. на загальну суму 41 067грн.;

- №0-1552- UА0073549 від 13.03.2024р. на загальну суму 42 330,6грн.;

- №0-1552- UА0073549 від 13.03.2024р. на загальну суму 589 747,4грн.;

- №0-1552- UА0073549 від 13.03.2024р. на загальну суму 95 357,17грн..

Стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 7 685,02грн..

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення норм права.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення діяв не в межах та з порушенням норм податкового законодавства, оскільки враховуючи зареєстровані види діяльності та зважаючи на фактичну підприємницьку діяльність, яку здійснює позивач, суд першої інстанції вважав, що нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, в силу приписів пп. «є» 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця - 24.04.1997р. та здійснює наступні види діяльності за КВЕД: 28.29 Виробництво інших машин і устаткування загального призначення, н.в.і.у. (основний); 10.61 виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах та інші види діяльності.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 є власником об`єктів нерухомого майна:

- нежитлова будівля загальною площею 631,8кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ;

- нежитлова будівля загальною площею 8802,2кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

ГУ ДПС в Одеській області в автоматичному режимі фізичній особі ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) були сформовані податкові повідомлення рішення по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об`єкти нежитлової нерухомості:

- за 2022р. від 4.04.2023р. №0-1552 у сумі 41 067грн. (розрахунок додається) за об`єкт нерухомості нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 ;

- за 2023р. від 13.03.2024р. №0-1552-UA0073549 у сумі 42 330,6грн. (розрахунок додається) за об`єкт нерухомості нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 ;

- за 2022р. від 13.03.2024р. №0-1552-UA0073549 у сумі 95 357,17грн. (розрахунок додається) за об`єкт нерухомості нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 ;

- за 2023р. від 13.03.2024р. №0-1552-UA0073549 у сумі 589 747,4грн. (розрахунок додається) за об`єкт нерухомості нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду із відповідною позовною заявою.

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваних дій та рішень податкового органу, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.21 ПК України визначено, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами, не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Положеннями пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 ПК України).

У відповідності до п.30.1, 30.2 ст.30 ПК України, податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Положеннями пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Приписами пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (редакція до 16.01.2020р.).

Підпунктом є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (в редакції Закону №466-IX від 16.01.2020).

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), за суб`єктним складом, не може бути застосовано, оскільки положеннями пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу «будівлі промисловості» не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Судова колегія вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме «будівлі промисловості», тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Отже, судова колегія зазначає, що застосування пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

За наведеного тлумачення положень ПК України, під час розгляду даної справи в першу чергу підлягало встановленню, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).

Так, як вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого майна:

- нежитлова будівля загальною площею 631,8кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ;

- нежитлова будівля загальною площею 8802,2кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

На підтвердження використання наведених вище об`єктів нерухомого майна у власній підприємницькій діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво) позивачем до суду надано копії технічних паспортів, з яких вбачається, що:

- нежитлова будівля №24-А, загальною площею 631,8кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . складається з коридорів (4), кабінетів (2), підсобних (2), холодильни-камер (2), цехів (3), туалету (1), душової (1), побутового прим. (1), мийок (2), кухні (1), зал (1) та буфету (1) (копія технічного паспорту додається);

- нежитлова будівля №24-Б, загальною площею 8802,2кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складається з майстерень (3), основних (67) та підсобних (7) приміщень кладових (11), кабінетів (42), вмивальні, туалетів (3), душової, вбиралень (2), сауни (2), сходів та коридорів (копія технічного паспорту додається).

Окрім того, відповідно до матеріалів справи, що 5.01.2022р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого, сторони за договором зобов`язались шляхом об`єднання майна, майнових та особистих немайнових прав і зусиль, професійних навичок, особистих ділових зав`язків та особистої ділової репутації, без створення юридичної особи, з метою одержання прибутку, спільно діяти в сфері:

- виробництва комплектуючих для сільськогосподарського та промислового обладнання;

- виробництво верстатів;

- виробництво продукції борошномельно-круп`яної промисловості;

- переробка молока;

- сільськогосподарської діяльності;

- після врожайної діяльності;

- складського господарства;

- виробництва матеріалів, металевих виробів тощо;

- виробництва та надання послуг.

Відповідно до п.2.1. Договору, для скорішого досягнення цілей за даним Договором Сторони зобов`язались внести вклади, необхідні для досягнення мети договору.

Відповідно до п.3.1 Договору, ОСОБА_2 здійснив внесок у спільну діяльність, для досягнення мети спільної діяльності, у вигляді нерухомого майна загальною площею 4092,40кв.м., яке перебуває у його власності, та знаходиться за адресами:

- АДРЕСА_2 ;

- АДРЕСА_2 ;

- АДРЕСА_3 ;

- АДРЕСА_3 .

В свою чергу, ОСОБА_1 відповідно до п.4.1.1. здійснив внесок у спільну діяльність, для досягнення мети спільної діяльності, у вигляді нерухомого майна загальною площею 9434,00кв.м., та знаходиться за адресами:

- АДРЕСА_1 ;

- АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що його нерухомість та ОСОБА_2 складають єдиний майновий комплекс, що пов`язаний єдиними комунікаціями, парканом, в`їздами та виїздами, що і стало однією з причин укладання договору про спільну діяльність об`єктів промисловості.

Таким чином, судова колегія вважає, що зазначені вище об`єкти нерухомого майна відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та які фактично використовуються ним у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).

Що стосується цільового призначення належної позивачу на праві власності будівлі, що також є умовою для отримання податкової пільги, то судова колегія виходить з наступного.

Так, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000р. №507, будівлі промислові та склади (код 125) включають в себе криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням. Цей клас не включає: резервуари, силоси та склади (1252), будівлі сільськогосподарського призначення (1271), комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи та т. ін.), які не мають характеристик будівель (230), (1251.1) будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості, (1251.2) будівлі підприємств чорної металургії, (1251.3) Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості, (1251.4) будівлі підприємств промисловості, (1251.5) будівлі підприємств харчової промисловості, (1251.6) будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості, (1251.7) будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, (1251.8) будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, (1251.9) будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне, (1252) резервуари, силоси та склади. Цей клас включає: резервуари та ємності, резервуари для нафти та газу, силоси для зерна, цементу та інших, сипких мас, холодильники та спеціальні склади. Цей клас включає також: складські майданчики. Цей клас не включає: сільськогосподарські силоси та складські будівлі, що використовуються для сільського господарства (1271), водонапірні башти (2222), нафтотермінали (2303). (1252.1) Резервуари для нафти, нафтопродуктів та газу, (1252.2) резервуари та ємності інші, (1252.3) силоси для зерна, (1252.4) силоси для цементу та інших сипучих матеріалів, (1252.5) склади спеціальні товарні, (1252.6) холодильники, (1252.7) складські майданчики, (1252.8) склади універсальні, (1252.9) склади та сховища інші (2412).

Відповідно до інформації, що міститься в інформаційній довідці з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, належними позивачу об`єктами нежитлової нерухомості є нежитлові будівля, виробничі приміщення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що видами підприємницької діяльності позивача є: 28.29 Виробництво інших машин і устаткування загального призначення, н.в.і.у. (основний); додаткові: 79.90 Надання інших послуг бронювання та пов`язана з цим діяльність; 93.12 Діяльність спортивних клубів, 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.; 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 52.10 Складське господарство; 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 01.63 Після урожайна діяльність; 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів; 28.49 Виробництво інших верстатів; 28.99 Виробництво інших машин і устаткування спеціального призначення.

Класифікація видів економічної діяльності і КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В Добувна промисловість і розроблення кар`єрів, С Переробна промисловість, D Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря, Е Водопостачання; каналізація, поводження з відходами та F Будівництво.

Як зазначає позивач, що вказані об`єкти використовуються ним для забезпечення власної підприємницької діяльності, яка пов`язана з виробництвом.

Отже, з урахуванням викладеного та враховуючи зареєстровані види діяльності та зважаючи на фактичну підприємницьку діяльність, яку здійснює позивач, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, в силу приписів пп. «є» 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що доказів використання позивачем вищевказаного об`єкта нерухомого майна в іншій діяльності, податковим органом не надано, так само як не надано доказів на підтвердження відсутності реєстрації позивачем податкових накладних з придбання чи постачання продукції та надання в оренду, лізинг об`єкт стосовно якого прийняті оскаржувані податкові повідомлення рішення.

Враховуючи вказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що податковим органом при прийнятті оскаржуваних рішень, не дотримано зазначених принципів, зокрема, останнім було застосовано до позивача штрафні санкції без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття правомірного рішення.

У контексті оцінки доводів позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

О.В. Єщенко