Справа № 380/14362/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14362/24 пров. № А/857/16107/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року, прийняте суддею Клименко О.М., м. Львові у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною,

встановив :

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (відповідач-2), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-3) про визнання неправомірними відмову відповідача-2 та відповідача-3 про призначення пенсії за віком при досягненні віку 63 роки та страхового стажу від 21 до 31 року; зобов`язання відповідача-1 призначити пенсію за віком з часу набуття права на призначення такої пенсії, тобто з 22 квітня 2024 згідно із статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 07 червня 2024 за № 53 та рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 24 червня 2024 за № 53 про відмову в призначенні пенсії за віком; зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 23 червня 2024. В решті позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі її відсутності, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Суд зазначив, що у трудовій книжці позивача від 05 серпня 1976 зроблено записи про його прийняття та звільнення з роботи за спірний період з посиланням на відповідні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи. Записи про роботу точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять. Запис про звільнення засвідчений підписом уповноваженої особи та скріплений печаткою кооперативу.

Доводи відповідачів-2, 3 про те, що дата та номер наказу про звільнення в трудовій книжці позивача дописані є нічим іншим як припущеннями, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Щодо відсутності коду ЄДРПОУ на печатці підприємства, то на момент початку та закінчення роботи позивача у кооперативі «Художник» законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства.

Щодо періоду з 01 січня 2001 по 28 грудня 2001, то обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено саме на страхувальника.

Що стосується вимоги про призначення пенсії, то у позовній заяві позивач просить зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області призначити йому пенсію з 22 квітня 2024, утім така дата є помилковою, позивач не набув права на отримання пенсії з цієї дати, тож в цій частині позовна вимога задоволенню не підлягає.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ПФУ у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що до страхового стажу не зараховано наступні періоди роботи: з 01.07.1992 по 28.12.1999, оскільки дата та наказ на звільнення дописано та на печатці відсутнє ЄДРПОУ підприємства. Акт опитування свідків не врахований, оскільки період роботи свідків не відповідає періоду роботи позивача; з 01.01.2001 по 28.12.2001, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

За даними індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), інформація про сплату внесків за період з 01.01.2001 по 28.12.2001 - відсутня, відповідно, для зарахування вищезазначених періодів до страхового стажу немає законних підстав.

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не має права та не має можливості здійснити коригування, зміну або виправлення у відомостях про застраховану особу (в даному випадку - стосовно позивача), які були подані (або не були подані) відповідним страхувальником.

Будь-яких інших документів, які містять відомості про спірні періоди роботи, для підтвердження стажу позивачем не надано.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 травня 2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ( далі - Закону № 1058-IV).

Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 07 червня 2024 за № 53, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу (17 років 08 місяців 11 днів за необхідних 28 років або ж від 21 до 31 року у разі досягнення віку 63 років). У цьому рішенні зазначено, що «до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 05.08.1976: з 01.07.1992 по 28.12.1999, оскільки дописано номер та дата наказу про звільнення та на печатці відсутнє ЄДРПОУ підприємства. Для зарахування періоду необхідно надати уточнюючу довідку. Не зараховано період з 01.01.2001 по 28.12.2001, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в індивідуальних відомостей про застраховану особу».

17 червня 2024 позивач повторно звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV. Також додав акт № 10 від 14 червня 2024 про обстеження факту опитування свідків щодо підтвердження стажу роботи.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 24 червня 2024 за № 53, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу (17 років 08 місяців 11 днів за необхідних 28 років або ж від 21 до 31 року у разі досягнення віку 63 років). У цьому рішенні зазначено, що «за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 01.07.1992 по 28.12.1999 дата та наказ на звільнення дописано, акт опитування свідків не врахований, оскільки період роботи свідків не відповідає періоду роботи заявника».

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Як передбачено ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частинами першою, другою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017. Починаючи з 01 січня 2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2021 по 31 грудня 2021 - не менше 28 років.

У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 по 31 грудня 2024 - від 21 до 31 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як передбачено п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як встановлено судом, до заяв про призначення пенсії за віком позивач додавав трудову книжку від 05 серпня 1976. Відповідно до записів №№ 13 - 14 цієї трудової книжки позивач у період з 01 липня 1992 по 28 грудня 1999 працював на посаді художника в кооперативі «Художник», а саме:

- запис № 13: прийнятий в кооператив «Художник» на посаду художника, наказ № 75 від 01 липня 1992, запис скріплений печаткою та підписом керівника кооперативу;

- запис № 14: розрахований за власним бажанням з кооперативу «Художник», наказ № 18 від 28 грудня 1999, запис скріплений печаткою та підписом керівника кооперативу.

Отже, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, у трудовій книжці позивача від 05 серпня 1976 зроблено записи про його прийняття та звільнення з роботи за спірний період з посиланням на відповідні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи. Записи про роботу точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять. Запис про звільнення засвідчений підписом уповноваженої особи та скріплений печаткою кооперативу.

Також судом вірно зазначено, що доводи відповідачів-2, 3 про те, що дата та номер наказу про звільнення в трудовій книжці позивача дописані є нічим іншим як припущеннями, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Рішення ж суб`єктів владних повноважень не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в їх основу повинні бути покладені лише дійсні та фактичні обставини.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відтак, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності поданих заявником документів, пенсійний орган наділений правом самостійного звернення до підприємств, установ, організацій, окремих осіб з метою отримання інформації, необхідної для здійснення своєї діяльності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, які мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення пенсійного органу щодо не зарахування позивачу до страхового стажу спірних періодів роботи.

З приводу покликання на відсутність коду ЄДРПОУ на печатці підприємства, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 1993 № 538 (втратила чинність з 01 січня 1996) затверджено Положення про Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України, відповідно до якого державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України (надалі - Державний реєстр) - це автоматизований банк даних для забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, на які поширюється Закон України «Про державну статистику» і що є юридичними або фізичними особами (підприємцями) і підлягають відповідно до чинного законодавства державній реєстрації.

Згідно з пунктом 5 вказаного Положення державний реєстр складається з інформаційного фонду, до якого входять, зокрема ідентифікаційний код господарюючого суб`єкта, який є єдиним для всього інформаційного простору України.

Водночас зобов`язано всі господарюючі суб`єкти, на які поширюється Закон України «Про державну статистику», до 01 жовтня 1993 подати відповідному органу статистики (Республіки Крим, області, міст Києва і Севастополя) заповнену реєстраційну картку для включення даних про них до Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України.

Надалі, з метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності 22 січня 1996 постановою Кабінету Міністрів України за № 118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введено в дію з 01 січня 1996 (далі - Положення № 118), згідно із яким Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо).

Відповідно до пункту 3 Положення № 118 до Державного реєстру включаються дані про юридичні особи, а також їх філії, відділення, представництва, інші відокремлені підрозділи, що розташовані на території України і провадять свою діяльність на підставі законодавства України.

Згідно з пунктом 15 Положення № 118 у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування.

Пунктом 16 Положення № 118 встановлено, що використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Попри те Положенням № 118 Міністерству статистики доручено забезпечити формування бази даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України із збереженням присвоєних суб`єктам господарської діяльності ідентифікаційних кодів.

Водночас з 01 січня 2004 набрав чинності Господарський кодекс України, відповідно до частини сьомої статті 58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що створений з 1993 Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України, а надалі Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України мали на меті забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, забезпечення єдиних принципів ідентифікації суб`єктів господарської діяльності, накопичення статистичної інформації. На момент початку та закінчення роботи позивача у кооперативі «Художник» законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства. Лише з 2004 законодавець встановив вимогу щодо обов`язкового зазначення на печатках і штампах суб`єктів господарювання відомостей про код ЄДРПОУ.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу під час призначення пенсії.

Колегія суддів враховує, що факт роботи позивача у кооперативі «Художник» підтвердив також і свідок ОСОБА_2 , що відображено в акті № 10 від 14 червня 2024 про обстеження факту опитування свідків щодо підтвердження стажу роботи, який підписаний посадовими особами ГУ ПФУ у Львівській області та був наданий позивачем під час повторного звернення за призначенням пенсії.

З урахуванням наведеного вірним є висновок суду, що зазначене в сукупності дає підстави для висновку, що належними доказами підтверджується факт роботи позивача з 01 липня 1992 по 28 грудня 1999.

З приводу періоду з 01 січня 2001 по 28 грудня 2001, то такий не врахований пенсійним органом, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону №1058-IV, згідно якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Згідно ст.106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи для призначення пенсії зараховується, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Однією із підстав для відмови відповідача у зарахуванні спірних періодів роботи позивача слугувало те, що відсутня сплата страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів зазначає, що внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до ПФУ, позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві у спірні періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Сплата страхувальником страхових внесків до ПФУ є кінцевим етапом, якому передує нарахування страхового внеску.

Зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску, так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за не нарахування страхового внеску покладено також на нього.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо нарахування та сплати страхових внесків, а отже ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.

Вказане узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.10.2019 по справі №683/1814/16-а, від 23.03.2020 по справі №535/1031/16-а, від 26.03.2020 по справі №299/3616/16-а, від 02.08.2022 по справі №560/4616/20, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, суд не надає оцінки судовому рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а, відтак, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 380/14362/24 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
М.А. Пліш