Справа № 400/6631/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/6631/24

Категорія:111031101 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А.О.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту:30.12.2024р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про:

- визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення від 01 квітня 2024 року №0-1413;

- визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення від 01 квітня 2024 року №0-1413-UA0061219.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки нежитлові будівлі є складами, які в свою чергу не можуть бути об`єктом оподаткування згідно з п."ж" п.266.2 ст. 266 ПК України, адже використовується безпосередньо в сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським виробником.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що за даними податкового обліку позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець, а є головою фермерського господарства "Артакове", в відомостях про об`єкти оподаткування якого відсутня інформація про вищезазначені об`єкти нерухомого майна. Податкові декларації про отримані доходи від обробки земельних ділянок фізичною особою ОСОБА_1 до контролюючого органу не надавались.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Миколаївській області задоволено.

Визнано протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01 квітня 2024 року №0-1413, №0-1413-UA0061219.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 968,96 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 1 000 грн.

В апеляційній скарзі ГУ ДПС у Миколаївській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що що поняття "сільськогосподарський товаровиробник" визначено пп.14.1.235 п.14.1 ст. 14 ПК України, згідно з яким це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Отже, до спірних відносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ "Податок на майно". Правовий аналіз цієї норми зумовив висновок, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об' єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Разом з тим, сама по собі специфіка об' єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме споруди сільськогосподарських товаровиробників не може бути підставою для звільнення від оподаткування.

Апелянт зазначає, що за інформацією баз даних, що знаходяться у користуванні Головного управління ДПС у Миколаївській області, ОСОБА_1 не зареєстрований як фізична особа - підприємець. Поряд з цим, до податкових органів не надходила Податкова декларація про майновий стан та доходи за 2021 рік з визначенням сум доходу отриманого від здійснення сільськогосподарської діяльності, що свідчить, про те що ОСОБА_1 не є виробником сільськогосподарської продукції. Разом з цим, аргументи скаржника, що він є власником Фермерського господарства "АРТАКОВО", не звільняють платника податків від сплати податку на нерухоме майно, що належить йому на праві власності. Так, позивач зазначає, що діє Договір управління майном від 03.01.2021 року яким ОСОБА_1 передав ФГ "АРТАКОВО" в безоплатне управління нежитлові будівлі за адресами: Миколаївська область, Березнегуватський р-н.,с. Березнегувате, вул. Привокзальна № 11 та №13. Поряд з цим, інформація щодо змін права власності зазначених об`єктів нерухомості шляхом реєстрації нотаріально посвідченого акту приймання-передачі нежитлових будівель від фізичної особи ОСОБА_1 до фермерського господарства "АРТАКОВО" відсутня.

Апелянт вказує, що сам факт створення позивачем юридичної особи, яка використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності, не впливає на можливість застосування пільги, визначеної пп."ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, Разом із тим, позивач, наполягаючи на наявності у нього пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не надав жодних достеменних доказів, які б підтверджували факт безпосереднього використання ним вищезазначених об`єктів нерухомості у власній сільськогосподарській діяльності. Крім того, заявник не надав суду доказів, що підтверджували б його статус сільськогосподарського товаровиробника, тобто виробництва сільськогосподарської продукції, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Апелянт зазначає, що присуджені судом першої інстанції витрат на правничу допомогу в розмірі 1 000 грн. є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДПС у Миколаївській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належать об`єкти нерухомого майна: нежитлові будівлі-склади за адресою: АДРЕСА_1 , площею 566,50 кв. м. та 1323,1 кв. м відповідно, що підтверджується технічними паспортами на нежитлові будівлі.

Також, ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площами 7,2457 та 2 га, розташованих в межах Мурахівської сільської ради Березнегуватського району що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НК № 921163 від 01.08.12 р.

ОСОБА_1 є головою фермерського господарства "Артаково" та його членом з частковою 79,58%, яке створено та діє з метою вирощування, переробки і реалізації сільськогосподарської продукції, в т. ч. зернових та олійних культур.

Позивач отримав податкові повідомлення-рішення:

- від 01 квітня 2024 року №0-1413 за яким нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачувані фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, код платежу 18010300, в сумі 33 990 грн. за 2021 рік;

- від 01 квітня 2024 року №0-1413-UA0061219 за яким нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачувані фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, код платежу 18010300, в сумі 79 386 грн. за 2021 рік.

У позові позивач зазначив, що об`єкти нерухомого майна використовуються ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським виробником та відносяться до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються ним в оренду, лізинг, позичку.

Державний класифікатор будівель та споруд ДК018-2000 передбачає, що код "1271" "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, зокрема зерносховища, склади.

Відповідно до наказу №1 від 18 жовтня 2004 року про призначення його головою фермерського господарства "Артаково" з 18 жовтня 2004 року, договір управління майном від 03 січня 2021 року про передачу нежитлових будівель адресами Миколаївська область, Березнегуватський район, с. Березнегувате, вул. Привокзальна, 11, 13, площею 566,50 кв. м. та 1 323,1 кв. м за договором управління майном в управління ФГ "Артаково".

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що будівлі-склади віднесено до підкласу 1271.9 "Будівлі сільськогосподарського призначення" та використовуються позивачем у сільському господарстві через ФГ "Артаково", то у даному випадку зазначені будівлі не є об`єктом оподаткування, відповідно до підпункту "ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України. Суд першої інстанції, дійшов висновку, що позов належить задовольнити.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77, 134, 139 КАС України, ПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пп.пп.266.1.1, 266.1.2 п.266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами пп.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до пп."ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII, який набрав чинності 1 січня 2019 року, внесено зміни до ПК України й пп."ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України викладено в наступній редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Враховуючи вищенаведені приписи норми пп."ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, колегія суддів зазначає, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Залежно від періоду застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права було неодноразово викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 22 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 21 жовтня 2020 року у справі №806/2686/18, від 17 лютого 2021 року у справі №820/3707/17.

Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, наприклад, викладеної у постанові від 29 квітня 2021 року по справі №2340/4117/18, у випадку, якщо нерухоме майно, нежитлові будівлі використовуються безпосередньо для здійснення сільськогосподарської діяльності фермерського господарства, в якому особа є головою (керівником і засновником), вказане фермерське господарство подає податкову звітність, сплачує податки відповідно до вимог чинного податкового законодавства України, а тому таке майно не може вважатися об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відміним від земельної ділянки визначеним відповідачем фізичній особі - платнику податку у відповідності до положень пп."ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є головою фермерського господарства "Артаково" з 18 жовтня 2004 року, договір управління майном від 03 січня 2021 року про передачу нежитлових будівель адресами Миколаївська область, Березнегуватський район, с. Березнегувате, вул. Привокзальна, 11, 13, площею 566,50 кв. м. та 1323,1 кв. м за договором управління майном в управління ФГ "Артаково".

Згідно з ДК 018-2000, до групи "Будівлі нежитлові інші" (код 127) належить клас "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271), який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін.

Одночасно, клас 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" охоплює такі підкласи: 1271.1 "Будівлі для тваринництва"; 1271.2 "Будівлі для птахівництва"; 1271.3 "Будівлі для зберігання зерна"; 1271.4 "Будівлі силосні та сінажні"; 1271.5 "Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства"; 1271.6 "Будівлі тепличного господарства"; 1271.7 "Будівлі рибного господарства"; 1271.8 "Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва"; 1271.9 "Будівлі сільськогосподарського призначення інші".

Отже, нежитлові будівлі, які належать позивачу на праві власності, а саме склади, з урахуванням їх класифікаційних ознак та функціонального призначення згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 відносяться до підкласу 1271.9 "Будівлі сільськогосподарського призначення інші".

Таким чином, з наданих позивачем до суду документів вбачається, що ФГ "Артаково" є сільськогосподарським товаровиробником, який займався, в тому числі вирощуванням сільськогосподарської продукції, збирав врожай з орендованих ним земельних ділянок у таких обсягах, які потребували їх зберігання у зерносховищах та складах, яка в подальшому реалізовувалася з таких складів та зерносховищ.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, що об`єкти нерухомості, що Миколаївська область, Березнегуватський район, с. Березнегувате, вул. Привокзальна, 11, 13, площею 566,50 кв. м. та 1 323,1 кв.м. використовуються для здійснення сільськогосподарської діяльності ФГ "Артаково" є головою, вказане фермерське господарство подає податкову звітність, сплачує податки відповідно до вимог чинного податкового законодавства України, а тому такі об`єкти нерухомості не можуть вважатися об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки визначеним фізичній особі платнику податку. відповідно до пп."ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2020 року у справі №820/3706/17, від 10 квітня 2020 року у справі №823/1751/17, від 24 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 17 лютого 2021 року у справі №820/3707/17, від 01 квітня 2021 року у справі №820/6752/16, від 09 травня 2023 року у справі №380/10802/22 та інших.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом п.1 ч.3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За правилами ч. 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням вищенаведених правових норм, колегія суддів зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 та у постанові від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18.

Дослідивши вищезазначену заяву, колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №520/7431/19.

Представник позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України, надав до суду:

Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження понесення позивачем судових витрат надані докази понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., представником позивача надано договір про надання правової допомоги № 24/11д від 10 квітня 2024 року; квитанцію №410562 про сплату 5 000 грн. за надання правової допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії МК №001677 адвоката Данчука О.В.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У справі №640/18402/19 (постанова від 28 грудня 2020 року) Верховний Суд дійшов висновку, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

При цьому, сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (ст.ст. 134, 139 КАС України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у ст.ст. 134,139 КАС України.

Так відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №775/9215/15ц).

Колегія суддів дослідивши зміст наданих послуг з урахуванням складності справи та виконаної адвокатом роботи, приходить до висновку, що правнича допомога, яка складається із усного та письмового консультування клієнта, збирання доказів для підготовки позовної заяви за своєю природою входить до послуг зі складання позовної заяви, що передбачає вивчення та опрацювання необхідної кількості документів, аналіз законодавства та судової практики, підготовку правової позиції та узгодження її з Клієнтом.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням проведеної роботи, об`ємом наданих послуг адвокатом, під час надання позивачу правничої допомоги, кількістю та необхідністю складених процесуальних документів, співмірністю наданих послуг та витрат на правову допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що стягненню на користь позивача підлягають витрати у розмірі 1 000 грн., що за даних обставин є співмірним.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.