Справа № 420/799/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/799/25

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 27.02.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та Управління соціального захисту населення в Пересипському районі міста Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

08.01.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо припинення їй з 01.06.2024р. нарахування та виплати «допомоги на проживання», як внутрішньо переміщеній особі (ВПО);

- зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради поновити (продовжити) нарахування та виплату їй допомоги на проживання, як внутрішньо переміщеній особі з 01.06.2024р., з врахуванням виплачених сум;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, оформлене листом від 10.12.2024р. №19.08-17/43, щодо припинення їй з 01.06.2024р. виплат допомоги на проживання як внутрішньо переміщеній особі та щодо повернення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради 18 000 грн., як надміру сплачених коштів допомоги на проживання за період з 01.06.2024р. по листопад 2024р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, будучи особою з інвалідністю ІІ групи, взята на облік як внутрішньо переміщена особа - 04.04.2022р. Управлінням соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, у зв`язку із чим, отримувала «допомогу на проживання» як особа з інвалідністю внутрішньо переміщена особа щомісячно у розмірі 3 000 грн.

Однак, як зазначає позивач, 10.12.2024р. її було викликано до Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, де її повідомлено про те, що їй було припинено нарахування та виплату допомоги на проживання як внутрішньо переміщеним особам, оскільки за результатами верифікації від 21.08.2024р. проведеної Міністерством фінансів України встановлено, що вона перебувала за кордоном більше ніж 30 днів за відсутності обґрунтованих причин і даний факт підтверджено відповіддю на запит управління Держприкордонслужби від 19.11.2024р., та з вимогою повернення до 10.01.2025р. вже виплаченої допомоги загальною сумою 18000 грн. Вважаючи припинення нарахування та виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі, в тому числі що має інвалідність ІІ групи, протиправним, позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Відповідачі, у свою чергу, надали до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо припинення з 01.06.2024р. нарахування та виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради поновити (продовжити) нарахування та виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 , з 01.06.2024р., з урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, оформлене листом від 10.12.2024р. №19.08-17/43, стосовно припинення з 01.06.2024р. виплат допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стосовно повернення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради 18000 грн. як надміру сплачених коштів допомоги на проживання за період з 01.06.2024 року по листопад 2024р.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду 1-ї інстанції, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради 13.03.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2025р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено дану справу до розгляду в порядку письмового провадження.

20.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

28.03.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є особою з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання), була взята на облік 04.04.2022 року Управлінням соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, як внутрішньо переміщена особа (особа з інвалідністю) та отримувала допомогу на проживання у розмірі 3000 грн.

04.04.2022р. ОСОБА_1 подала до Управління соціального захисту населення заяву про взяття її на облік «внутрішньо переміщеної особи», а 07.04.2022р., ще й заяву на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

17.10.2024р. відповідачем отримано результати «верифікації», проведеної Міністерством фінансів України 21.08.2024р. щодо подовження статусу особи ВПО з інвалідністю.

У зв`язку з неможливістю зв`язатися з заявницею (в телефонному режимі), листами від 31.10.2024р. №19.08-19/163 та від 14.11.2024р. №19.08-19/170 позивача було запрошено до Управління соціального захисту населення з документами про продовження статусу особи з інвалідністю, а також додатково зроблено запит до Держприкордонслужби від 15.11.2024р.

19.11.2024р. до Управління надійшов лист Держприкордонслужби від 19.11.2024р. №19-80509/18/24, яким було підтверджено факт перебування ОСОБА_1 за кордоном більше ніж 30 днів підряд.

10.12.2024р. позивачку викликано до Управління соціального захисту населення, де їй вручено Лист-повідомлення №19.08-17/43 про те, що їй припинено нарахування та виплату допомоги на проживання як внутрішньо переміщеним особам, адже за результатами верифікації від 21.08.2024р. проведеної Міністерством фінансів України встановлено, що вона перебувала за кордоном більше ніж 30 днів за відсутності обґрунтованих причин і зазначений факт підтверджено відповіддю, на запит управління Держприкордонслужби від 19.11.2024р. №19-80509/18/24-Вих., та з вимогою повернення до 10.01.2025 року вже виплаченої позивачці допомоги загальною сумою 18000,00 грн. (червень 2024р. - 3000 грн., липень 2024р. - 3000 грн., серпень 2024р. - 3000 грн, вересень 2024p. - 3000 грн., жовтень 2024p. - 3000 грн., листопад 2024р. - 3000 грн.).

Позивач, вважаючи вищезазначені дії відповідача протиправними, звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з протиправності дій та рішень відповідачів.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може в повному обсязі погодитися з наведеними вище висновками суду першої інстанції та вважає їх лише частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати виключно встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, 22.11.2014р. набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Як передбачено у ч.1 ст.1 Закону №1706-VII, «внутрішньо переміщеною особою» є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частинами 1 та 3 ст.4 Закону №1706-VII регламентовано, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За п.2 ч.8 ст.11 Закону №1706-VII, місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому ст.4 цього Закону.

20.03.2022р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», якою затверджено «Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».

Згідно з п.1 Порядку №332 визначено, що цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

У відповідності до п.2 Порядку №332, з 01.08.2023р. допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину у такому розмірі: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 грн.; для інших осіб - 2000 грн.

Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

За приписами п.5 Порядку №332, допомога призначається внутрішньо переміщеним особам: які перемістилися (повторно перемістилися) з 01.01.2022р. з територій, включених до переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Облік внутрішньо переміщених осіб ведеться відповідно до «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» (затв. постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014р. №509).

Судом попередньої інстанції встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання), яка 04.04.2022р. була взята на облік Управлінням соціального захисту населення в Пересипському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, як внутрішньо переміщена особа.

Вказане підтверджується від 04.04.2022р. №5138- про взяття ОСОБА_1 на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як зазначає сама позивачка, у неї наявні важкі прогресуючі захворювання, на які вона страждає тривалий час, які обмежують її у здатності до нормальної життєдіяльності (пересувається за допомогою тростини), через які вона постійно потрапляє до стаціонару лікарні та через які їй встановлено ІІ групу інвалідності.

Зокрема, як слідує з копії виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого від 15.03.2024р. №1948, позивачу поставлені діагнози: аксіальний спондилоартрит, асоційований з HLAB27, акт. ІІ ст., із ураженням дрібних суглобів кистей, стоп, колінних, гомілковостопних суглобів, крижово-здухвинних зчленувань правобічний сакроілііт, RH II, ентезити в п`яткових ділянках та ділянці підошов в поєднанні з остеоартрозом, ФН ІІ ст. ASDAS-3.9 Вторинний деформуючий артроз, з ураженням кульшових та колінних суглобів, суглобів стоп, RH III, ФН ІІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ст. СН І. ФК І. Бронхіальна астма, кашльова форма. Алергічний риніт, персистуюча форма, легкої ст. тяжкості. Остеохондроз хребта, Грижа диска L5-S1. Протрузії дисків L3-L5. Грижі Шморля. Мінімальний ретролістез L3. Вузловий зоб 1 ст. Еутиреоз. Ожиріння ІІ ст. Метаболічний синдром.

Як свідчать матеріали справи, 07.04.2022р. ОСОБА_1 було подано заяву на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, на підставі чого, їй і було призначено відповідну виплату.

Разом із тим, як чітко визначено приписами абз.2-3 п.8 Порядку №332, нарахування та виплата допомоги уповноваженій особі або ж отримувачу припиняється та більше не призначається/поновлюється починаючи з місяця, що настає за місяцем, в якому стало відомо щодо її повернення до покинутого місця проживання, або з місяця виїзду за кордон на постійне проживання, або з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів підряд чи 60 календарних днів сукупно протягом шестимісячного періоду отримання допомоги, або ж 60 та 90 календарних днів відповідно, в разі прийняття рішення щодо збільшення зазначеного строку за наявності обґрунтованих причин.

У той же час, обґрунтованими причинами вважаються службове відрядження, оздоровлення дітей, супроводження дітей під час участі в міжнародних змаганнях або ж участь у відповідних змаганнях, стажування, навчання, лікування, реабілітація, хвороба особи або члена сім`ї, смерть членів її сім`ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 18 років, відвідування закладів охорони здоров`я, судових та правоохоронних органів, через які особа не за власним бажанням могла бути відсутньою за місцем проживання/перебування, що підтверджується документально.

Так, як вбачається зі змісту відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби від 31.12.2024р., виїзд позивача з України відбувся - 28.04.2024р., в той час як повернення датовано - 27.07.2024р., тобто позивачка перебувала за кордоном більше 30 календарних днів підряд (т.б. майже 3 місяці).

Саме на підставі вищевказаного, відповідач стверджує, що ОСОБА_1 за період з червня 2024р. по листопад 2024р. було неправомірно отримано вказану вище допомогу в загальному розмірі 18 000 грн.

При цьому, слід звернути увагу на те, що позивачка, у свою чергу, не заперечує того факту, що вона дійсно перебувала за кордоном більше 30 днів підряд. Та зазначає, що в у спірний період відсутності на території України вона перебувала у Лос-Анджелесі, Каліфорнія, США.

При цьому, як вказує позивач, цей виїзд її за кордон був пов`язаний виключно з необхідністю лікування, оскільки в Україні відсутні альтернативні засоби для лікування, реабілітації і профілактики наявних у неї захворювань, а стан її здоров`я, постійно погіршується. При цьому, по-прибуттю до Лос-Анджелеса їй був необхідний тривалий час для оформлення перебування, отримання медичної страховки та очікування запису до лікаря, адже без медичної страховки вартість медичних послуг дуже висока та не підйомна для позивачки. Лише тільки 23.05.2024р. позивачці вдалося отримати картку медичної страховки №97116662H64144, а перший прийом у «сімейного» лікаря відбувся 21.06.2024р., до якого вона завітала разом зі своєю донькою.

Як слідує з пояснень позивачки, на прийомі у сімейного лікаря їй було призначено ряд необхідних досліджень (в т.ч. рентген), аналізів та лікування, після чого видано направлення на прийом до іншого «вузькопрофільного» лікаря на 01.11.2024р.

Однак, як зазначає позивачка, через важку хворобу свого чоловіка ОСОБА_2 (який в подальшому, т.б. ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер) вона була вимушена була припинити своє обстеження та лікування в США та повернутися в Україну.

Отже, саме з огляду на ці обставини, суд попередньої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані дії та рішення відповідачів щодо припинення позивачці, як ВПО, з 01.06.2024р. виплати «допомоги на проживання» є протиправними та такими, що порушують її права та свободи.

У той же час, надаючи оцінку зазначеним висновкам суду 1-ї інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів наголошує, що діюче законодавство чітко встановлює, що нарахування та виплата цієї допомоги отримувачу припиняється і більше не призначається/поновлюється починаючи з місяця, що настає за місяцем, в якому стало відомо щодо її повернення до покинутого місця проживання, або з місяця виїзду за кордон на постійне проживання, або з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів підряд чи 60 календарних днів сукупно протягом шестимісячного періоду отримання допомоги, або 60 та 90 календарних днів відповідно, в разі прийняття рішення про збільшення зазначеного строку за наявності обґрунтованих причин.

Водночас, у разі наявності в отримувача обґрунтованих і документально підтверджених причин для продовження строку перебування за кордоном (серед яких є також лікування, реабілітація чи хвороба особи) понад 30 календарних днів підряд або ж більш як 60 календарних днів сукупно протягом шестимісячного періоду отримання допомоги, така особа повинна звернутися з відповідною заявою та документами на підтвердження зазначеного факту до органу соціального захисту населення. У такому разі строк перебування внутрішньо переміщеної особи за кордоном може бути збільшено до 60 днів підряд або 90 днів, що у даному випадку важливо, сукупно протягом шестимісячного періоду отримання допомоги.

За таких умов, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що навіть у тому випадку, коли особа надала документи, що підтверджують обґрунтовану причину перебування за кордоном, Управління має можливість збільшити їй строк перебування за кордоном лише тільки до 60 календарних днів (підряд).

У даному ж конкретному випадку, позивачка ОСОБА_1 фактично перебувала за кордоном - 89 календарних днів підряд, а тому, відповідно, своє право на допомогу внутрішньо переміщеним особам, згідно з п.8 Порядку №332, втратила - з 01.06.2024р. (т.б. з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів підряд).

По-друге, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу й на той факт, що згідно з вимогами п.9 Порядку №332, уповноважена особа (отримувач допомоги) зобов`язана протягом 14 календарних днів після виникнення змін, які безпосередньо впливають на визначення права на отримання допомоги, поінформувати про це засобами поштового/електронного зв`язку (за технічної можливості з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису) Орган соціального захисту населення, уповноважену особу виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або ЦНАП.

Проте, як беззаперечно встановлено судом 2-ї інстанції з матеріалів справи, будь-яких письмових повідомлень про виїзд за кордон та інформації щодо обґрунтованих причин перебування за кордоном понад 30 днів підряд, у строк і спосіб, встановлений законодавством, від позивача до Управління соціального захисту населення не надходило.

Будь-яких доказів протилежного позивачка не надала, та матеріали справи таких не містять.

У цьому контексті, слід зазначити, що вирішуючи дану справу по суті суд 1-ї інстанції помилково взяв до уваги лише тільки нічим не підтверджені доводи позивача про те, що при отриманні листа-повідомлення від 10.12.2024р. №19.08-17/43, вона нібито по телефону повідомляла співробітників Управління соціального захисту населення про поважні причини свого перебування за кордоном більше 30 календарних днів підряд (т.б. через необхідність лікування в США).

Більш того, зазначені доводи позивача про необхідність її лікування та відвідування закладів охорони здоров`я за кордоном, хоч і не ставляться колегією суддів під сумнів, однак останні так і не знайшли свого логічного і послідовного обґрунтування під час розгляду даної справи. До того ж, необхідно також врахувати й той факт, що жодних оперативних або невідкладних медичних заходів, спрямованих на врятування чи збереження життя та здоров`я позивача протягом всього часу її перебування в США закордонними медичними закладами не вживалося. Докази зворотного матеріали справи не містять.

На користь вказаних вище висновків суду 2-ї інстанції також свідчить і той факт, що позивачка самостійно припинила своє подальше медичне обстеження і лікування в медичних закладах США та вже 27.07.2025р. повернулася в Україну.

Як вже зазначалося вище, відповідно до положень Порядку №332, невиконання внутрішньо переміщеною особою, передбачених законом обов`язків, тягне за собою передбачені законодавством наслідки, зокрема, і в т.ч., у вигляді припинення виплати «допомоги на проживання» та повернення неправомірної виплати цієї допомоги.

Отже, приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що у суду 1-ї інстанції були відсутні достатні правові підстави для задоволення даного позову, особливо за наведених у позовній заяві обставин та доданих до неї доказів.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останньої.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.11.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

К.В. Кравченко