Справа № 560/5858/25
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 560/5858/25

адміністративні провадження №К/990/32630/25, №К/32632/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів: Коваленко Н. В., Стеценка С. Г.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року (суддя Козачок І.С.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року (судді: Капустинський М.М., Сапальова Т.В., Шидловський В.Б.) і на додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року (суддя Козачок І.С.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року (судді: Капустинський М.М., Сапальова Т.В., Шидловський В.Б.) у справі № 560/5858/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, і

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в Хмельницькій області (далі також - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Вимоги мотивував тим, що на виконання рішень суду неодноразово зобов`язували відповідача проводити нарахування та виплату позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі - Постанова № 1) відповідач провів з 01 січня 2025 року перерахунок його пенсії і здійснив її виплату у неналежному розмірі. На думку позивача, відповідач протиправно обмежив розмір його пенсійної виплати.

ГУ ПФУ в Хмельницькій області просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні позову, зазначаючи про те, що з метою реалізації норм статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», спрямованих на оптимізацію видатків на виплату пенсій, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, 03 січня 2025 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1. Розмір пенсії позивача з 01 січня 2025 року був визначений відповідно до цієї постанови, через що відповідні дії відповідача є правомірними.

Справа розглядалась Хмельницьким окружним адміністративним судом за правилами спрощеного позовного провадження.

Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 02 травня 2025 року визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо обмеження ОСОБА_1 розміру пенсії з 01 січня 2025 року шляхом застосування коефіцієнтів зменшення, передбачених пунктом 1 Постанови №1.

Зобов`язав ГУ ПФУ в Хмельницькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01 січня 2025 року без урахування коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених пунктом 1 Постанови № 1, з урахуванням раніше проведених виплат.

Стягнув на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп. за рахунок асигнувань ГУ ПФУ в Хмельницькій області.

Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 07 липня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Хмельницькій області залишив без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року - без змін.

Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи встановили, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Хмельницькій області та отримує пенсію по інвалідності з 02 грудня 2008 року відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII). У березні 2025 року позивач звернувся до пенсійного органу (відповідача) з проханням перерахувати та виплачувати йому пенсію з 01 січня 2025 року без обмеження її максимальним розміром і без застосування коефіцієнтів, встановлених Постановою №1, однак ГУ ПФУ в Хмельницькій області повідомив позивача про те, що з урахуванням обмежувальних коефіцієнтів, встановлених Постановою № 1, був проведений перерахунок його пенсії та з 01січня 2025 року розмір пенсії становить 24946,16 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що зміна правового регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін до Закону № 2262-XII та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV, а інші нормативно-правові акти підлягають застосуванню лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів. Тому виплата позивачу пенсії з 01 січня 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення, передбачених пунктом 1 Постанови № 1, є неправомірною.

05 травня 2025 року позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в обґрунтування якої зазначив, що в позові він також просив суд зобов`язати пенсійний орган здійснити нарахування та виплату пенсії з 01 січня 2025 року без обмеження її максимальним розміром. Натомість, позовна вимога у вказаній частині не була вирішена, хоча суд досліджував відповідні обставини та докази.

Хмельницький окружний адміністративний суд 26 травня 2025 року ухвалив додаткове рішення, яким заяву позивача про ухвалення додаткового рішення суду задовольнив та ухвалив додаткове рішення, яким вирішив частину позовної вимоги, щодо якої досліджувались докази: визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром, зобов`язав перерахувати та виплатити пенсію позивачу з 01 січня 2025 року без обмеження її максимальним розміром (з урахуванням раніше проведених виплат).

ГУ ПФУ в Хмельницькій області не примирилося і з додатковим рішенням суду першої інстанції та подало на нього апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, за результатами перегляду якого Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Хмельницькій області залишив без задоволення, а додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року - без змін.

Відповідач не погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і через підсистему «Електронний суд» подав дві касаційні скарги: одна - на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року, а друга ? на додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року. В обох касаційних скаргах відповідач просив касаційний суд звільнити його від сплати судового збору, скасувати судові рішення попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Верховний Суд ухвалами від 11 серпня 2025 року у задоволенні клопотання ГУ ПФУ в Хмельницькій області про звільнення від сплати судового збору відмовив за обома касаційними скаргами, а скарги ГУ ПФУ в Хмельницькій області залишив без руху та надав скаржнику десятиденний строк для усунення недоліків (вад) касаційної скарги.

25 серпня 2025 року ГУ ПФУ в Хмельницькій області через підсистему «Електронний суд» подало заяву та докази про сплату судового збору на усунення недоліків касаційних скарг.

23 вересня 2025 року Верховний Суд двома окремими ухвалами відкрив касаційні провадження за касаційними скаргами ГУ ПФУ в Хмельницькій області: на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року (К/990/32630/25) і на додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року (К/990/32632/25). Цими ухвалами Верховний Суд витребував справу №560/5858/25 у провадженні №К/990/32630/25.

Підставою для касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій у справі ГУ ПФУ в Хмельницькій області визначило неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, брак висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, скаржник зазначає, що нема висновків Верховного Суду з питань застосування у подібних правовідносинах статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пункту 1 Постанови № 1 щодо тимчасового (на 2025 рік) застосування до призначених (перерахованих) пенсій певної категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, коефіцієнтів зменшення пенсії.

Пенсійний орган у касаційній скарзі наполягає на тому, що стаття 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та Постанова № 1 є чинними і неконституційними не визнавались, а отже є обов`язковими до застосування. Акцентує також на тому, що унормовані обмеження у виплаті пенсійних виплат, які були застосовані до позивача, є правомірними.

У касаційній скарзі на додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року ГУ ПФУ в Хмельницькій області також вважає, що оскаржені судові рішення суперечать суті позовних вимог та є помилковими і необґрунтованими, а тому суди порушили вимоги частини першої статті 242 КАС України.

Верховний Суд у складі судді-доповідача Гриціва М. І. ухвалою від 06 листопада 2025 року об`єднав в одне провадження для спільного розгляду касаційні скарги ГУ ПФУ в Хмельницькій області у справі №560/5858/25, відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням Київського окружного адміністративного суду в іншій справі № 320/2229/25, а також призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи.

Позивач відзиву на касаційні скарги ГУ ПФУ в Хмельницькій області не подав, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

Під час спільного розгляду касаційних скарг колегія суддів зважає на приписи частин першої, другої статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Конституція України закріплює головні засади організації держави та суспільства, утверджує конституційні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, конституційний (державний і суспільний) лад.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У частині другій статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до зазначеної норми діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення державним органом чи його посадовою особою дій або невчинення їх у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) та правових актів, ухвалених у процесі їх здійснення, неправомірними.

Зазначені конституційні приписи, перебуваючи у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до установлених Конституцією України та законами України цілей їх утворення, в межах повноважень та у визначений спосіб.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).

Конституційний Суд України у рішенні від 12 жовтня 2022 року №7-р(II)/2022 вказав на те, що встановлений частиною 5 статті 17 Основного Закону України обов`язок держави забезпечити соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, поширюється як на громадян України, які безпосередньо перебувають на такій службі, так і на тих, яких звільнено з неї.

Отже, на Державу покладається конституційний обов`язок посиленого соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої у лютому 2014 року, а також осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності.

У частині другій статті 64 Конституції України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Відповідно до статті 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ № 64/2022), у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41- 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Отож, у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом № 64/2022, не обмежується конституційне право громадян на соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, а також форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян регулюється спеціальними законами з урахуванням особливостей умов праці, характеру, складності і значущості виконуваної роботи, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод тощо. Відносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб врегульовані Законом № 2262-ХІІ.

За частинами першою, третьою статті 11 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону, а також Закону № 1058-IV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону № 2262-ХІІ та Закону № 1058-IV.

Водночас пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України передбачає, що виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України. Отже, аналіз положень статей 8, 17 та 92 Конституції України у системному зв`язку з преамбулою Закону України № 2262-XII дає змогу зробити обґрунтований висновок про те, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, а також деяких інших осіб, які мають право на пенсію згідно із Законом, визначаються виключно приписами спеціального закону - Закону № 2262-XII.

«Обчислення пенсії» особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ визначено розділом V (статті 43 - 47) Закону № 2262-ХІІ, а «Виплата пенсій» та «Порядок перерахунку пенсій» - розділами VII (статті 52 - 62) та VIII (статті 63 - 66) Закону № 2262-ХІІ відповідно.

Також у статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року № 4059-ІХ (далі також - Закон 4059-ІХ) установлено, що у 2025 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, Закону № 2262-ХІІ (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 46 Закону № 4059-IX Кабінет Міністрів України виніс Постанову № 1, яка застосовується з 01 січня 2025 року, пунктом 1 якої встановлено, що у період воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, Закону № 2262-ХІІ (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення:

- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, - 0,5;

- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, - 0,4;

- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, - 0,3;

- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, - 0,2;

- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, - 0,1.

У пункті 2 Постанови № 1 установлено, що у період воєнного стану у 2025 році коефіцієнти, визначені пунктом 1 цієї постанови, не застосовуються до пенсій (пенсійних виплат) осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також до пенсій в разі втрати годувальника, призначених членам сім`ї загиблих (померлих, зниклих безвісти) таких осіб.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що у період воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до Закону № 2262-ХІІ (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням встановлених коефіцієнтів до відповідних сум перевищення пенсії. При цьому такі коефіцієнти не застосовуються до осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також до пенсій в разі втрати годувальника, призначених членам сім`ї загиблих (померлих, зниклих безвісти) таких осіб.

Відтак, можна підсумувати, що правила статті 46 Закону № 4059-IX та Постанови № 1 запровадили тимчасове (на 2025 рік) застосування до призначених (перерахованих) пенсій (пенсійних виплат) певної категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, коефіцієнтів зменшення пенсії. Інакше кажучи, цими нормами законодавства фактично встановлювалося інше (додаткове) регулювання відносин, яке не тільки відмінне від того, яке встановлене Законом № 2262-ХІІ, але й не узгоджується (конфліктує) із приписам статті 11 цього Закону, який є спеціальним у законодавчому регулюванні відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб.

Понад це, застосування до призначених (перерахованих) пенсій (пенсійних виплат) певної категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, коефіцієнтів зменшення пенсії згідно із статтею 46 Закону № 4059-IX та пункту 1 Постанови № 1 призводить до обмеження конституційного права такої категорії осіб на належний соціальний захист, що передбачений спеціальним законом, а також порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту таких осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України. Поширення дії Закону № 4059-IX та Постанови № 1 на пенсії, що призначені відповідно до Закону України № 2262-XII, є грубим порушенням норм Конституції України.

Варто також зазначити, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 зазначав, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007). Крім того, враховуючи те, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - БК України), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що БК України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Отже, Конституційний Суд України чітко наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Потрібно також нагадати, що Верховний Суд розглянув справу № 120/1081/25 з подібними спірними правовідносинами, за результатами касаційного перегляду якої ухвалив постанову від 11 вересня 2025 року.

Верховний Суд у згаданій постанові (справа № 120/1081/25), врахувавши неодноразово викладену Конституційним Судом України юридичну позицію стосовно того, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок призводить до скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина, дійшов висновку про те, що застосування при обчисленні (перерахунку) розміру пенсій громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, положень статті 46 Закону № 4059-IX та Постанови № 1, якими передбачено виплату таких пенсій, із застосуванням коефіцієнтів до суми пенсії, яка перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність (що фактично призводить до обмеження розміру таких пенсій), є протиправним та таким, що обмежує гарантоване право на належний соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України.

Верховний Суд, зокрема, виснував, що зміна правничого регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін, приміром, до Закону № 2262-ХІІ, а інші нормативно-правові акти застосовуються лише у випадку їх ухвалення відповідно до цих законів.

Суд наголосив також на тому, що зміни до Закону № 2262-ХІІ у частині, яка регламентує спірні правовідносини (щодо обмеження граничним (максимальним) розміром пенсії та застосування до суми перевищення коефіцієнту, визначеного Постановою № 1), не вносилися.

Верховний Суд закцентував увагу й на тому, що Закон № 4059-IX не містить жодних приписів про повноваження Кабінету Міністрів України визначати форми і види пенсійного забезпечення, жодних приписів про коефіцієнти пониження пенсій, що цей Закон є законом, який затверджує Державний бюджет України та містить правила щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 Бюджетного Кодексу України).

В аспекті наведеного Верховний Суд нагадав, що якщо існує колізія двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, якщо застосувати загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (lex specialis derogat generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом під час конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону № 2262-ХІI, а правила Закону № 4059-IX вважати загальними нормами (lex generalis).

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у справі № 240/1202/25, від 23 вересня 2025 року у справі № 380/5247/25, від 24 вересня 2025 року у справі № 380/2243/25, від 24 вересня 2025 року у справі № 420/5485/25 та інших постановах низки справ з подібними правовідносинам, що підтверджує сталість та послідовність судової практики.

Повертаючись до предмета касаційного оскарження у цій справі, колегія суддів вважає, що правозастостосовні та правоінтерпретаційні висновки, які були сформульовані у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2025 року у справі № 120/1081/25, є доречними і застосовними до спірних правовідносин і у цій справі № 560/5858/25 за позовом ОСОБА_1 , оскільки і за обсягом та змістом фактичних обставин, і за вибором нормативного регулювання спірних відносин, є схожими між собою.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що дії відповідача щодо перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії із застосуванням правил пункту 1 Постанови № 1 не відповідають приписам Конституції та законів України, статті 2 КАС України, у зв`язку із чим є протиправними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про протиправність дій відповідача, які полягали в застосуванні коефіцієнтів зменшення, встановлених Постановою № 1, до перерахованої в січні 2025 року пенсії позивача та щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром.

Також в системному аналізі нормативно-правового регулювання правовідносин у цій справі під призмою обґрунтування касаційної скарги ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні додаткового рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо того, що стаття 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на час здійснених відповідачем перерахунків пенсії і на даний час не передбачає положень про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Зважаючи на вказане, у відповідача відсутні правові підстави для обмеження пенсії позивача максимальним розміром, отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що слід зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити пенсію з 01 січня 2025 року без обмеження її максимальним розміром.

Колегія суддів вважає що доводи касаційної скарги на додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржених судових рішень.

Таким чином, можна підсумувати, що під час касаційного перегляду судових рішень цієї справи доводи обох касаційних скарг про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права не підтвердились, а тому нема підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки суд касаційної інстанції не встановив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права, оскаржені судові рішення треба залишити без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі №560/5858/25 ? без змін.

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року залишити без задоволення, а додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року у справі №560/5858/25 ? без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді Н. В. Коваленко

С. Г. Стеценко