Справа № 620/8311/25
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2025 року Чернігів Справа № 620/8311/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:.

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 75 від 22.05.2025 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із 14.05.2025, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди її роботи на посадах медичної сестри з 01.09.1997 по 26.01.1999; з 04.01.2000 по 20.08.2007; з 15.09.2000 по 16.01.2013 у подвійному розмірі.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 04.08.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем, в межах встановленого судом строку подано до суду відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначає, що ГУ ПФУ у Вінницькій області за доданими документами та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб до страхового стажу позивача зараховано всі періоди. При цьому до стажу, що дає право на вислугу років не зарахований період роботи, з 01.09.1997 по 26.01.1999 на посаді медичної сестри Притулку для неповнолітніх та, з 04.01.2000 по 20.08.2007 на посаді патронажної медичної сестри милосердя Чернігівської обласної організації Товариства Червоного Хреста, оскільки вищезазначені заклади не передбачено Переліком закладів охорони здоров`я затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 р. №385. Період роботи, з 15.09.2000 по 16.01.2013, на посаді медсестри палатної, як зовнішнього сумісника у Чернігівській обласній дитячій лікарні, оскільки зазначений період не є основним місцем роботи позивача. Враховуючи вище викладене, відповідачем відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугу років. ГУ ПФУ у Вінницькій області діяло в межах повноважень визначених чинним законодавством, а тому відсутні правові підстави вважати, що вчинено будь-які протиправні дії відносно позивачки.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області подано до суду письмові пояснення, з яких вбачається, що ГУ ПФУ в Чернігівській області лише прийнято від позивача документи та направлено позивачеві копію відповідного рішення про відмову листом від 23.05.2025 №2500-0205-8/33065. За результатами розгляду звернення за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів в результаті розгляду заяви від 14.05.2025 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та винесено рішення про відмову №75 від 22.05.2025.

Судове засідання здійснювалося в порядку, передбаченому статтею 262 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

27.05.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказана заява за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області.

За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницький області прийнято рішення № 75 від 22.05.2025, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років.

У відмові відповідач вказав, що до стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, не зараховано наступні періоди: з 01.09.1997 по 26.01.1999 на посаді медичної сестри Притулку для неповнолітніх; з 04.01.2000 по 20.08.2007 на посаді патронажної медичної сестри милосердня Чернігівської обласної організації Товариства Червоного Хреста, оскільки заклади не передбачено переліком № 385; з 15.09.2000 по 16.01.2013 на посаді медичної сестри палатної інфекційного відділення Чернігівської обласної дитячої лікарні, згідно з довідкою від 31.05.2023 № 34-28/1119.

Вважаючи протиправною відмову у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За нормами частини 1 статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII) набрав чинності 11.10.2017.

Таким чином пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом № 1788-XII страхового і спеціального стажу.

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

За змістом статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII) та Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

В подальшому з прийняттям Закону № 213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, а з прийняттям Закону №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції Закону № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

До досягнення віку встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Проте 04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Згідно статті 51 Закону №1788-XII, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону 1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1,3, частини третьої статті 22, статті 46 Конституції України.

Крім того на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-XII.

Відтак Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону №1788-XII Законом №213-VIII та Законом №911-VIII- неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже починаючи з 05.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом № 2148-VIII) не менше 25 років спеціального стажу роботи.

За змістом положень статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 від 10.01.1986 серії НОМЕР_1 , вона, зокрема, в період, з 01.09.1997 по 26.01.1999, на посаді медичної сестри Притулку для неповнолітніх, в період, з 04.01.2000 по 20.08.2007, на посаді патронажної медичної сестри милосердя Чернігівської обласної організації Товариства Червоного Хреста, а в період, з 15.09.2000 по 16.01.2013, на посаді медсестри палатної, як зовнішнього сумісника у Чернігівській обласній дитячій лікарні.

При цьому з матеріалів справи випливає, що відповідачем визнається наявність у позивачки спеціального стажу - 25 років 04 місяці 3 днів, з посиланням на той факт, що спеціальний стаж розраховувався відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі - Перелік №909).

Відповідно до Переліку №909, право на пенсію за вислугою років мають працівники дитячих будинків, дитячих трудових, та дитячих виховно-трудових колоній, дитячих приймальних пунктів приймальників-розподільників для неповнолітніх.

Тобто дитячі притулки до цього переліку не віднесено.

Втім згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.1997 року №565 «Про Типове положення про притулок для неповнолітніх служби у справах неповнолітніх» (далі Положення № 565) притулок для неповнолітніх це заклад соціального захисту, створений для тимчасового перебування у ньому неповнолітніх віком від 3 до 18 років.

Основними завданнями якого є:

соціальний захист позбавлених сімейного виховання неповнолітніх, які опинились в складних житлово-побутових умовах, залишили навчальні заклади;

створення належних житлово-побутових і психологічно-педагогічних умов для забезпечення нормальної життєдіяльності неповнолітніх, надання їм можливості для навчання праці та змістовного дозвілля.

Відповідно до пункту 15 Положення №565, діти можуть перебувати у притулку протягом часу, необхідного для їх подальшого влаштування, але не більш як 90 діб.

Отже різниця між такими закладами як дитячий будинок та притулок для неповнолітніх полягає лише в тому, що у притулках діти перебувають тимчасово, хоча також отримують медичне обстеження, лікування та освіту.

Таким чином, відсутність в Переліку № 909 Притулку для неповнолітніх та посади медичної сестри, не є підставою для не зарахування відповідного періоду роботи до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки робота позивача в цьому закладі була безпосередньо пов`язана із наданням послуг медичної сестри для неповнолітніх.

Щодо зарахування до стажу роботи позивача, з 04.01.2000 по 20.08.2007, на посаді патронажної медичної сестри милосердня Чернігівської обласної організації Товариства Червоного Хреста, суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 2 Порядку №909, лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці. Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічих закладах, діагностичних центрах, мають право на пенсію за вислугу років.

Середній медичний персонал це особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності.

Середній медичний персонал надає долікарську медичну допомогу, здійснює догляд за хворими, виконує під керівництвом лікаря профілактичну, діагосностичну, лікувально-реабілітаційну, санітарно-противоепідемічну і організаторську роботу.

До складу середнього медичного персоналу входять фельдшера, акушерки, медичні сестри, санітарні фельдшери, фельдшери-лаборанти, рентгено-лаборанти, зубні лікарі, зубні техніки та інші.

Медична сестра працює у лікувально-профілактичному або дошкільному закладі під керівництвом лікаря, виконує його призначення, забезпечує належний догляд за хворими та дітьми, веде спостереження за станом їх здоров`я, надає невідкладну долікарську допомогу і бере участь у гігієнічному вихованні населення та пропаганді здорового способу життя. Специфіка діяльності медсестер визначається типом і профілем установи (відділення), в якому вона працює, а також займаної посади.

Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2010 професії сестра медична та сестра медична милосердя мають однаковий код професії (КП) 3231, а також однаковий номер у довіднику кваліфікаційний характеристик працівників (ДКХГІ) 78.

Положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 року №1290 "Про затвердження списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці" надано право медичним сестрам Товариства Червоного Хреста на додаткову відпустку тривалістю 7 днів, що додатково підтверджує ототожнення законодавцем медичної сестри та сестри медичної милосердя.

Відповідно до статті 1 Закону України від 28.11.2002 № 330-IV "Про Товариство Червоного Хреста України" (далі - № 330-IV), Товариство Червоного Хреста України є всеукраїнською добровільною громадською гуманітарною організацією.

Товариство допомагає державі у наданні медичної і гуманітарної допомоги під час збройних конфліктів та в мирний час, бере участь у наданні міжнародної допомоги у разі катастроф і надзвичайних ситуацій, забезпечує медико-соціальну допомогу найменш соціально захищеним верствам населення.

Згідно з статтею 10 Закону № 330-IV, товариство та його місцеві організації з моменту їх державної реєстрації набувають статусу юридичної особи відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 32 Закону № 330-IV, на всіх працівників Товариства, які працюють за трудовим договором у системі Товариства, поширюється законодавство України про працю, соціальне забезпечення і соціальне страхування.

З огляду на вказане та беручи до уваги віднесення законодавцем середнього медичного персоналу Товариства Червоного Хреста України до працівників охорони здоров`я, освіти та соціальної допомоги у зв`язку із специфічною роботою із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність, присвоєння тарифних розрядів, роботу медичної сестри милосердя під керівництвом лікаря, виконання його призначення, та забезпечення належного догляду за хворими та дітьми, ведення спостереження за станом їх здоров`я, надання невідкладної долікарської допомоги і участь у гігієнічному вихованні населення та пропаганді здорового способу життя, як у воєнний, так і в мирний час, відсутності відмінностей у Класифікаторі професій між сестрою медичною та сестрою медичною милосердя, є підстави для висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до спеціального стажу позивача періоду роботи, з 04.01.2000 по 20.08.2007, на посаді патронажної медичної сестри милосердя в Чернігівській обласній організації Товариства Червоного Хреста.

Щодо зарахування до стажу роботи позивача, з 15.09.2000 по 16.01.2013, на посаді медичної сестри палатної інфекційного відділення Чернігівської обласної дитячої лікарні у подвійному розмірі.

Так у період, з 15.09.2000 по 16.01.2013, ОСОБА_1 працювала в інфекційному відділенні № 1 Чернігівської обласної дитячої лікарні на 0,5 посади медсестри палатної, як зовнішній сумісник, з 15.09.2000.

З 16.01.2013 позивачка звільнена з роботи за власним бажанням.

Окрім цього довідкою від 13.05.2025 № 34-28/907 підтверджується, що стаж роботи зараховується в подвійному розмірі, з 15.09.2000 по 16.01.2013.

За правилами статті 60 Закону № 1788-XII, в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Таким чином, період роботи позивача в інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, станом на 11.10.2017 визначеного Законом № 1788-XII мав понад 25 років страхового і спеціального стажу.

Отже позивач на момент подання заяви про призначення пенсії за вислугу років, мала станом на 11.10.2017 спеціальний стаж роботи понад 25 років, що є достатнім для призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII і свідчить про протиправність відмови відповідача, викладеної у рішенні від 21.11.2023 №60, у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

Частиною 1 статті 45 Закону №1058-IV визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії 14.05.2025 та з цієї дати просить суд зобов`язати відповідача призначити їй відповідну пенсію, то призначення пенсії позивачу має відбутися саме з 14.05.2025 - дати звернення із заявою про призначення пенсії.

При цьому позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсії задоволенню не підлягає, оскільки відповідач ще не приймав рішення про призначення пенсії позивачу на викоанння цього рішення, а відтак така позовна вимога є передчасною.

Відповідно до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1614,93 грн.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 75 від 22.05.2025 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із 14.05.2025, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди її роботи на посадах медичної сестри з 01.09.1997 по 26.01.1999; з 04.01.2000 по 20.08.2007; а з 15.09.2000 по 16.01.2013 зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті Закону України «Про пенсійне забезпечення» у подвійному розмірі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1614 (одна тисяча шістсот чотирнадцять) грн 93 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, буд. 22, м. Вінниця, 21005, ).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, буд. 83-А, м. Чернігів, 14005, код ЄДРПОУ - 21390940).

Суддя В.В. Падій