Справа № 600/5281/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

11 листопада 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/5281/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Начальника регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 16 серпня 2024 р. за №171 в частині п.13, що стосується капітана ОСОБА_1 ;

- поновити військову службу та дію контракту капітана ОСОБА_1 на посаді заступника командира медичної роти з морально-психологічного забезпечення управління НОМЕР_1 окремої бригади територіальної оборони;

- призупинення військової служби, що відбулась на підставі п. 13 наказу Начальника регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 16 серпня 2024 р. за №171 і до фактичного поновлення на посаді капітана ОСОБА_1 зарахувати до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, з поновленням пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців;

- за весь час необґрунтованого призупинення військової служби нарахувати та виплатити капітану ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення та здійснити недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Пунктом 5 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в позовній заяві зазначаються виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини

Відповідно до частини четвертої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Як вбачається зі змісту позову, у ньому зазначено адресу позивача: АДРЕСА_1 .

Проте до матеріалів позову не надано доказів на підтвердження зазначених у ньому відомостей щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 за вказаною вище адресою.

Указане, в тому числі, унеможливлює суд здійснити перевірку дотримання позивачем правил територіальної підсудності при зверненні з цим позовом саме до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Крім цього, згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, спеціальним строком для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, у справах щодо проходження публічної служби законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до адміністративного суду з позовом за їх захистом.

Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів, позивач виражає незгоду з наказом начальника Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 16 серпня 2024 року №171, яким капітану ОСОБА_1 призупинено військову службу і він вважається таким, що не виконує (не несе) обов`язки військової служби з 16 січня 2024 року.

Тобто, спірні відносини стосуються проходження позивачем публічної служби.

Враховуючи викладене, перебіг строку звернення до адміністративного суду з цим позовом почався з наступного дня з дати винесення зазначеного вище наказу, яким позивачу призупинено військову службу, і, відповідно, тривав з 17 серпня 2024 року по 17 вересня 2024 року.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, з цією позовною заявою позивач звернувся до суду лише 04 листопада 2025 року (згідно відмітки на конверті, яким даний позов направлено на адресу Чернівецького окружного адміністративного суду), тобто із значним (більше 1 року) пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Факт пропуску звернення до суду з цим позовом визнається позивачем, про що свідчить заявлена у позові вимога про визнання поважними причин пропуску звернення до суду з цим позовом та поновлення такого строку.

Вказане суд розцінює як клопотання про поновлення строку звернення до суду та зазначає таке.

Так, обґрунтовуючи подане клопотання, позивач вказав, що про існування оскаржуваного наказу він дізнався лише в червні 2025 року. До зазначеного часу позивач не був повідомлений про прийняття оскаржуваного наказу, ОСОБА_1 не було ознайомлено з таким наказом під підпис і його копію позивач не отримував. Додатково зазначено, що після того, як позивач дізнався про оскаржуваний наказ у червні 2025 року, він звернувся до відповідача з рапортом про поновлення його на службі, відповідь на рапорт позивач не отримував. У зв`язку з цим позивач через свого представника звернувся до відповідача із запитом про результати розгляду рапорту. Маючи сподівання на досудове врегулювання спору, позивач повторно звертався до відповідача із запитами (заявами) про отримання інформації щодо поновлення його на військовій службі у вересні та жовтні 2025 року, однак станом на день звернення до суду з цим позовом жодної відповіді від Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивач також не отримував. Зазначене у сукупності, на думку позивача, свідчить про наявність поважних причин пропуску ним строку звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку доводам клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, варто зазначити таке.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначають момент, з якого починається перебіг строку звернення до адміністративного суду: це або момент, коли особа дізналася, або момент, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, початок перебігу строку звернення до суду визначається не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду, із урахуванням наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, суд звертає увагу на таке.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Подібні висновки викладені Верховним Судом і в постанові від 10 січня 2024 року у справі №420/1782/23, де вказано, що при вирішенні питання про поновлення строку в межах кожної конкретної справи суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 жовтня 2023 року (справа №990/139/23) та від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23) вказала, що установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

Так, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Надаючи оцінку доводам клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд зауважує, що в такому не зазначено жодних обставин, які унеможливлювали або істотно перешкоджали ОСОБА_1 (особисто або в порядку представництва) своєчасно звернутися до суду з цим позовом.

Твердження позивача про те, що оскаржуваний наказ він дізнався лише в червні 2025 року, не змінюють момент, з якого позивач мав бути обізнаний про вчинення протиправного, на його думку, призупинення проходження військової служби.

Як зазначено самим позивачем у позові, він ще з червня 2023 року фактично був відсторонений з військової служби у зв`язку із самовільним залишенням військової частини.

Наведене свідчить про те, що станом на момент відсторонення від військової служби позивач достеменно знав (не міг не знати) про можливе призупинення її проходження.

Водночас, як свідчить зміст заявленого клопотання про поновлення строку звернення до суду, таке не містить жодних відомостей про те, чи вчинялись позивачем після відсторонення від військової служби у червні 2023 року активні дії, спрямовані на отримання інформації про перебування його в особовому складі Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у зв`язку із відстороненням від військової служби.

Крім цього, навіть якщо враховувати факт отримання позивачем копії оскаржуваного наказу у червні 2025 року, у поданому до суду клопотанні про поновлення строку звернення до суду не зазначено жодних обставин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду з цим позовом протягом строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, безпосередньо після отримання копії оскаржуваного наказу.

До того ж, суд зауважує і те, що згідно з доданими до позову матеріалами адвокатський запит і заява на отримання інформації про розгляд рапорту ОСОБА_1 щодо продовження проходження ним військової служби були надіслані на адресу Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » адвокатом ОСОБА_2 , з яким позивач уклав договір про надання правової допомоги 30 серпня 2024 року.

Наведене додатково свідчить про те, що обставини щодо призупинення проходження ОСОБА_1 військової служби не могли не бути відомі позивачу (у тому числі й адвокату Станкевичу М.С., з яким 30 серпня 2024 року було укладено договір про надання правової допомоги) безпосередньо після прийняття оскаржуваного наказу.

Відповідно, зазначені обставини не позбавляли позивача (особисто або в порядку представництва) можливості звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк (строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цим позовом у межах, установлених законом, тривав з 17 серпня 2024 року по 17 вересня 2024 року).

Беручи до уваги наведені вищі правові позиції Великої Палати Верховного Суду, суд зауважує, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі (в даному випадку пасивність поведінки позивача полягала в тому, що маючи сподівання на досудове врегулювання спору, він, фактично, обмежився лише зверненнями до відповідача із запитами (заявами) про отримання інформації щодо поновлення його на військовій службі) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.

Суд наголошує, що встановлення строків звернення до суду передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Таким чином, у клопотанні про поновлення строку звернення до суду не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення позивачем у встановлений законом строк усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати у повній мірі свої процесуальні права з метою захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.

Обставини, якими позивач обґрунтовує поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, не є такими, що пов`язані з дійсними істотними труднощами та наявністю перешкод об`єктивного і непереборного характеру, які б унеможливили або значно утруднили можливість реалізації ОСОБА_1 (особисто або в порядку представництва) права на судовий захист у строк, установлений процесуальним законом для звернення до адміністративного суду.

Не звернення до суду з адміністративним позовом через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Тому, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до адміністративного суду є неповажними.

Згідно з частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини першої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки судом встановлено невідповідність позовної заяви вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а також визнано неповажними підстави пропуску строку звернення до суду, викладені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, з метою надання позивачу можливості подати заяву про поновлення строку звернення до суду з даним позовом із зазначенням інших підстав такого пропуску та надання доказів поважності причин пропуску строку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення цієї позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі та зобов`язання вчинити дії.

2. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

3. Позовну заяву ОСОБА_1 до Регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі та зобов`язання вчинити дії залишити без руху.

4. Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання доказів, на підтвердження зазначених у позові відомостей щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , а також шляхом подання заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та надання доказів поважності причин його пропуску.

5. Роз`яснити, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде вважатися не поданою і буде повернута особі, яка її подала на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк