Справа № 400/319/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/319/25

Головуючий І інстанції: Мороз А.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 03.04.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.01.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову ГУ НП в Миколаївській області у зарахуванні його пільгової вислуги років до його календарної вислуги років та до стажу служби в поліції;

- зобов`язати ГУ НП в Миколаївській області здійснити перерахунок та зарахувати йому згідно зі ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та п.3 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» від 17.07.1992р. №393 до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за періоди з 07.07.2003р. - 16.06.2007р.; 16.06.2007р. - 04.02.2008р.; 29.09.2008р. - 16.03.2009р.; 16.03.2009р. - 20.07.2011р., у загальній кількості 3 роки 8 місяців 8 днів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має право на зарахування до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, вислугу в пільговому обчисленні, яка була сформована за період його служби з 07.07.2003р. до 06.11.2015р. в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015р. до 31.07.2017р. в Національній поліції - з розрахунку один місяць служби за півтора місяці на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Однак, відповідач, на переконання позивача, неправомірно відмовив в зарахуванні вказаного періоду до його календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії в пільговому обчисленні.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 22.04.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.04.2025р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

12.05.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

14.05.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 у період з 07.07.2003р. до 06.11.2015р. проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015р. до 31.07.2017р. в Національній поліції.

У період: з 07.07.2003р. - 16.06.2007р. позивач займав посаду дільничного інспектора міліції відділення дільничних інспекторів міліції Первомайського РВ УМВС України в Миколаївській області; з 16.06.2007р. - 04.02.2008р. дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції селищного відділення міліції по обслуговуванню Первомайського району Первомайського міського відділу УМВС України в Миколаївській області; 04.02.2008р. - 29.09.2008р. інспектора відділу дільничних інспекторів міліції УГБ УМВС України в Миколаївській області; 29.09.2008р. - 16.03.2009р. оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у сфері працевлаштування за кордоном відділу боротьби зі злочинами пов`язаними з торгівлею людьми УМВС України в Миколаївській області: 16.03.2009р. - 17.04.2012р. заступника начальника сектору дільничних інспекторів міліції Первомайського міського відділу УМВС України в Миколаївській області; з 12.04.2012р. - 17.04.2012р. позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку; з 17.04.2012р. - 26.06.2013р. позивач займав посаду дільничного інспектор міліції сектору дільничних інспекторів міліції Первомайського міського відділу УМВС України в Миколаївській області; з 26.06.2013р. - 02.06.2014р. позивачу було повторно надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку; з 02.06.2014р. - 31.05.2015р. надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 4-річного віку; з 31.05.2015р. - 06.11.2015р. надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 5-річного віку; з 07.11.2015р. - 14.05.2016р. надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 5-річного віку; з 15.02.2016р. - 01.07.2016р. позивач займав посаду інспектора Первомайського ВП ГУ НП в Миколаївській області; з 01.07.2016р. - 24.07.2017р. інспектора сектору реагування патрульної поліції № 1 Первомайського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області.

31.07.2017р. наказом ГУ НП в Миколаївській області №182-о/с позивача було звільнено зі служби в поліції відповідно до п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

18.12.2024р. позивач, через свого представника, звернувся до ГУ НП в Миколаївській області із заявою-запитом про зарахування до його «календарної» вислуги років «пільгової» вислуги років за періоди з 07.07.2003р. - 16.06.2007р.; 16.06.2007р. - 04.02.2008р.; 29.09.2008р. - 16.03.2009р.; 16.03.2009р. - 20.07.2011р. в загальній кількості 3 роки 8 місяців 8 днів.

Однак, листом від 23.12.2024р. №СЕД-6133-2024 відповідачем було відмовлено у зарахуванні до календарної вислуги років позивача пільгової вислуги, пославшись на те, що таке зарахування не передбачено чинним законодавством, а п. «а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що пільгова вислуга років зараховується працівнику виключно у разі, якщо він має необхідну календарну вислугу років.

Не погоджуючись із зазначеними діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

За ст.1 Закону №2262-XII, особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Як передбачено п.«б» ст.1-2 Закону №2262-XII, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог ч.5 ст.30 цього ж Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького та рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького та рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

У силу вимог ст.2 Закону №2262-XII, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії у відповідності до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

За приписами п.«а» ч.1 ст.12 Закону №2262-XII, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у п.п. «б»-«д», «ж» ст.1-2 цього Закону (окрім осіб, зазначених у ч.3 ст.5 цього ж Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 01.10.2016р. по 30.09.2017р. і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у ч.2 ст.17 цього Закону.

Порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст.17-1 Закону №2262-XII).

Так, за п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» від 17.07.1992р. №393 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. №393» від 16.02.2022р. №119 (чинній на момент звернення позивача із заявою про перерахунок вислуги років), для призначення пенсій за вислугу років згідно із Законом №2262-XII особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у п.п. «б»-«д», «ж» із ст.1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються служба в органах внутрішніх справ на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Згідно з п.2-1 Постанови №393, для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з п.п.1 і 2 цієї Постанови.

Пункт 3 цієї ж Постанови визначає, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абз.1 п.1 даної Постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяці у військових частинах і підрозділах внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, у підрозділах Управління державної охорони, Служби судової охорони, що визначаються в установленому порядку, а також у підрозділах спеціального призначення Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, установ виконання покарань органів внутрішніх справ, воєнізованих формуваннях Державної кримінально-виконавчої служби, у частинах і підрозділах (загонах) спеціального призначення внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії і в підрозділах міліції особливого призначення за Переліком посад і умовами (в порядку), що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств.

Таким чином, після прийняття Постанови №119, і ст.12 Закону №2262-XII, і Постанова №393 встановлюють однакове правове регулювання цих спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування, що усунуло розбіжності між Законом №2262-XII та Постановою №393 відносно врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-XII.

А тому, виходячи з положень ст.12 Закону №2262-XII та п.1 та 2-1 Постанови № 393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а п.3 Постанови №393 передбачає, що певні періоди, з-поміж іншого, і час проходження служби у військових частинах і підрозділах внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, у підрозділах Управління державної охорони, Служби судової охорони, що визначаються в установленому порядку, а також у підрозділах спеціального призначення Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, установ виконання покарань органів внутрішніх справ, воєнізованих формуваннях Державної кримінально-виконавчої служби, у частинах і підрозділах (загонах) спеціального призначення внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії та у підрозділах міліції особливого призначення за Переліком посад і умовами (в порядку), що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств, підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абз.1 п.1 цієї постанови.

Як наслідок, згідно із законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин у цій справі, необхідною умовою для призначення пенсії є наявність необхідної календарної вислуги років.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.08.2023р. у справі №200/4951/22, від 11.09.2023р. у справі № 480/4827/22, від 07.09.2023р. у справі №560/9478/22, від 15.09.2023р. у справі №380/10714/22, від 18.10.2023р. у справі №360/17/23.

У даному випадку, колегія суддів вважає правильним підхід суду першої інстанції, відповідно до якого, умовою для призначення пенсії за вислугу років для осіб, які звільнились зі служби до набрання чинності Постанови №119, проте звернулись із заявою про оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону №2262-XII після набрання чинності зазначеної постанови, є наявність календарної вислуги років, без можливості обрахунку такої вислуги в пільговому обчисленні.

При цьому, визначальним в цій справі є саме момент, коли позивач почав реалізовувати своє право на призначення пенсії.

Як вбачається з матеріалів даної справи та фактично не заперечується сторонами, загальна вислуга років позивача станом на момент його звільнення складає: у календарному обчисленні становить - 14 роки 00 місяців 24 дні, а в пільговому обчисленні - 03 роки 08 місяців 08 днів.

Оскільки календарна вислуга років позивача становить менше 23 років, а пільгова вислуга років враховується виключно для визначення розміру пенсії, а не для призначення такої, то, відповідно, відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні вимог його заяви-запиту.

Слід зауважити, що наведений висновок повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 14.11.2023р. у справі №600/3836/22-а, від 10.12.2024р. у справі №520/5695/23 та від 23.12.2024р. у справі №580/3058/24, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Даної правової позиції також дотримується і П`ятий апеляційний адміністративний суд, зокрема, у постановах від 21.03.2024р. у справі №420/30982/23, від 14.03.2024р. у справі №420/11437/23 і від 19.02.2024р. у справі №420/28460/23.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог внаслідок їх необґрунтованості.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд попередньої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки.

Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується і ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.11.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: К.В. Кравченко

В.О. Скрипченко