Справа № 160/10252/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В.
08 квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОМЕТИЗ ТАС" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якій просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.03.2025:
- № 000/127/32-00-07-13;
- № 000/128/32-00-07-13.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що відповідач за результатами проведеної перевірки зробив хибні висновки про відсутність реального здійснення господарських операцій та, відповідно, понесення витрат по господарським операціям з ТОВ «ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ», ТОВ «ДЕФАСЕ». Також позивач вказав, що під час перевірки контролюючому органу було надано всі первинні документи, які підтверджують фактичне виконання господарських операцій з вищевказаними контрагентами, проте вказані документи не були враховані при прийнятті оскаржуваного рішення, тому просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 11 квітня 2025 року суд відкрив провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
22 квітня 2025 рокуи від Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач зазначив, що під час проведення перевірки встановлено відсутність фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ», ТОВ «ДЕФАСЕ». Також відповідач вказав, що позивачем створена схема штучного руху товару, спрямована на створення формального документообігу, що свідчить те, що постачальники не мають матеріальної бази, об`єктивно необхідної для виконання поставок, які були предметом перевірки, контрагенти позивача були учасниками проведення транзитних фінансових потоків у правовідносинах з іншими суб`єктами господарювання, а також відсутність у позивача документів, складенням яких опосередковується постачання продукції/надання послуг. Надані до перевірки видаткові накладні, податкові накладні, прибуткові ордери тощо не є достатніми доказами фактичного виконання розглядуваних поставок; господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що в сукупності з виявленими схемами штучного руху товарів постачальниками свідчить про безтоварність операцій, які підлягали перевірці, що виключає правомірність їх відображення у податковому кредиті позивача. Перевіркою встановлено документування зазначених операцій та відображення в бухгалтерському обліку без можливості підтвердження таких операцій постачальником.
22 квітня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій позивач вказує, що твердження відповідача про встановлення в ході перевірки відсутності первинних документів по взаємовідносинам з контрагентами та дефектність первинних документів не відповідає дійсності, оскільки відповідач не зазначає, які саме первинні документи не були надані позивачем до перевірки, які дефекти та в яких конкретно документах були ці дефекти виявлені. Також стверджуючи про нібито неналежне виконання позивачем умов укладених з контрагентами-постачальниками договорів, відповідач не зазначає яких саме умов договорів стосується таке твердження.
16 травня 2025 року від Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків надійшли додаткові пояснення, доводи яких аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.
07 вересня 2025 року від Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків надійшли додаткові пояснення, доводи яких аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
У період з 07.01.2025 по 24.01.2025 службовими особами Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків було проведено документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОМЕТИЗ ТАС", з метою законності декларування від`ємного значення податку на додану вартість (ПДВ), яке становить більше 100 тис. грн, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за листопад 2024 року.
За результатами цієї перевірки було складено акт від 28.01.2025 № 46/32-00-07- 13/05393145.
У висновку акта перевірки зазначено, що перевіркою дотримання податкового законодавства при декларуванні за листопад 2024 року у декларації від`ємного значення з ПДВ, встановлено порушення ТОВ «Дніпрометиз ТАС» абз. а) п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 з урахуванням норм п.44.1 ст. 44, ст. 201 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями, діючими в період, що охоплений перевіркою), що призвело до завищення суми податкового кредиту по декларації з ПДВ за листопад 2024 року на суму 242 888 гривень.
Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Дніпрометиз ТАС» порушено: п. 200.1, абз. в) п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями, діючими в період, що охоплений перевіркою), внаслідок чого завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в листопаді 2024 року в розмірі 242 888 гривень.
Крім того ТОВ «Дніпрометиз ТАС» порушено п. 63.3 статті 63 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 № 2755-V1 (зі змінами та доповненнями), а саме несвоєчасне подання ТОВ «Дніпрометиз ТАС» повідомлень про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (Форма № 20-ОГІ).
В подальшому на підставі вказаного Акту перевірки у відношенні позивача відповідаче виніс наступні податкові повідомлення-рішення від 12.03.2025:
- № 000/127/32-00-07-13 (форми «В4»),
- № 000/128/32-00-07-13 (форми «ПС»).
Податковим повідомленням-рішенням № 000/127/32-00-07-13 позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за податковою декларацією Позивача за листопад 2024 року на 242888 грн. Підставою заявлено виявлені Актом перевірки порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, абз. «в» п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України ( надалі - ПК України).
В контексті оскаржуваних рішеь в абз. 2 резолютивної частини Акту перевірки відповідач зробив висновок, що позивач порушив абз. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 з урахуванням норм п. 44.1 ст. 44, ст. 201 ПК України, що призвело до завищення суми податкового кредиту по декларації з ПДВ за листопад 2024 року на суму 242 888 грн.
Враховуючи вищенаведене, на думку контролюючого органу, позивач порушив: п. 200.1, абз. «» п. 200.4 ст. 200 ПК України в частині завищення суми від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в листопаді 2024 року в розмірі 242 888 грн.
Вважаючи протиправними вищевказані податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані ПК України.
Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно із пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п.200.4 ст.200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно із п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством України. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до п.44.2 ст.44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають фактично відбутись, вони повинні підтверджуватись належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, а також такі операції мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Враховуючи викладені приписи чинного законодавства та обставини справи, суд зробив такі висновки у справі.
Як видно з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став висновок контролюючого органу про не підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ», ТОВ «ДЕФАСЕ», та, як наслідок, про неправомірність показників бухгалтерського та податкового обліку по операціях з зазначеними контрагентами.
Стосовно здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ, суд встановив, що в межах господарських операцій Позивача з ТОВ «ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ» за договором купівлі-продажу № 131/23 від 26.01.2023 в листопаді 2024 р. контрагентом на підприємство позивача було поставлено товар відповідно до наступних специфікацій до цього договору:
- № 20 від 06.11.2024;
- № 21 від 06.11.2024;
- № 22 від 11.11.2024;
- № 23 від 15.11.2024.
Реальність поставки товару за вказаною специфікацією підтверджується наступними первинними и іншими документами:
- за специфікацією № 20:
- видаткова накладна № 283 від 07.11.2024;
- товарно-транспортна накладна № 283 від 07.11.2024;
- прибутковий ордер № 1134 від 07.11.2024;
- за специфікацією № 21:
- видаткова накладна № 286 від 07.11.2024;
- товарно-транспортна накладна № 286 від 07.11.2024;
- прибутковий ордер № 1135 від 07.11.2024;
- за специфікацією № 22:
- видаткова накладна № 291 від 13.11.2024;
- товарно-транспортна накладна № 291 від 13.11.2024;
- прибутковий ордер № 1170 від 13.11.2024;
- за специфікацією № 23:
- видаткова накладна № 292 від 15.11.2024;
- товарно-транспортна накладна № 292 від 15.11.2024;
- прибутковий ордер № 1171 від 15.11.2024.
Для оплати товару, поставленого згідно вищезазначених специфікацій, контрагентом було виставлено наступні рахунки на оплату:
- № 283 від 06.11.2024;
- № 284 від 06.11.2024;
- № 290 від 11.11.2024;
- № 293 від 15.11.2024.
В свою чергу, всі ці поставки товару було оплачено безготівковими коштами за вказаними рахунками, що підтверджено наступними виписками АТ «Банк Кредит Дніпро» по особовому рахунку позивача:
- за 07.11.2024 платіжні інструкції № 9570 та № 9569;
- за 19.11.2024 платіжна інструкція № 9898;
За зазначеними вище господарськими операціями контрагентом було виписано наступні податкові накладні:
- № 7 від 07.11.2024;
- № 8 від 07.11.2024;
- № 12 від 13.11.2024;
- № 16 від 15.11.2024.
Всі ці податкові накладні зареєстровані контрагентом в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлені законодавством строки, що підтверджується витягом з ЄРПН.
Щодо здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ДЕФАСЕ», суд встановив, що 26.07.2023 між Позивачем (як замовником) та ТОВ «ДЕФАСЕ» (як підрядником) було укладено договір підряду № 1345/23, за умовами якого підрядник зобов?язаний на свій ризик виконати роботи з використанням своїх матеріалів і конструкцій та/або матеріалів та конструкцій замовника чи придбаних за вказівкою останнього, а замовник зобов`язаний прийняти і оплатити виконані роботи.
Перелік, характер, обсяги, строки і умови проведення конкретних робіт, їх вартість, а також використання при їх виконанні матеріалів і конструкцій підрядника, замовника чи придбаних за вказівкою останнього, строки наданих підрядником гарантій якості тощо визначаються сторонами у специфікаціях, які є невід`ємними частинами договору і складаються на підставі узгодженої сторонами проектно-кошторисної документації (п. 1.2 Договору № 1345/23).
На реалізацію зазначених договірних положень сторонами за Договором №1345/23 було підписано наступні специфікації до цього договору на виконання на підприємстві Позивача за його місцезнаходженням наступних відповідних підрядних робіт:
- № 19/1 від 11.07.2024 - ремонт покрівлі СДК на ділянках лінії оцинкування, виробництва ЗД панелей, складу № 7, складу № 8, складу № 2, складу № 3, відділення відпалу та волочильного відділення,
- № 20 від 11.07.2024 - ремонт покрівлі механічного цеху,
- № 23 від 01.08.2024 - ремонт санвузлів в цвяховому відділенні СДК.
Також 18.09.2024 від підрядника надійшов лист № 18-09/24 з проханням до Позивача здійснити авансовий платіж у сумі 120000,00 грн для придбання необхідних матеріалів для виконання робіт з ремонту покрівлі.
На підставі цього листа та рахунку на оплату № 24 від 18.09.2024 позивач 20.09.2024 платіжною інструкцією № 7950 перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «ДЕФАСЕ» кошти у сумі 120000,00 грн.
В подальшому необхідність у роботах, для виконання яких позивач здійснив зазначену передоплату, відпала, тож сторонами не було укладено специфікацію на такі роботи, а сума цієї передоплати була врахована підрядником в рахунок оплати позивачем робіт, виконаних за Специфікацією № 19/1, з урахуванням чого 31.03.2025 позивач склав відповідний розрахунок коригування кількісних і вартісних показників № 1 до податкової накладної № 1.
Дослідивши надані до матеріалів справи первинні документи, з урахуванням співвідношення вчинених господарських операцій з видами господарської діяльності позивача, суд робить висновок, що в результаті господарських операцій з ТОВ ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ, ТОВ ДЕФАСЕ у позивача відбулись зміни в структурі активів, зобов`язань та у власному капіталі, що спростовує висновки контролюючого органу про неотримання товарів послуг/послуг від ТОВ ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ, ТОВ ДЕФАСЕ.
Контролюючим органом також не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження визнання в судовому порядку угод між позивачем та ТОВ ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ, ТОВ ДЕФАСЕ не дійсними.
Згідно зі ст.1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов`язковим для правозастосування органами правосуддя.
У п.38 рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2007 року у справі Інтерсплав проти України (заява №803/02, INTERSPLAV проти України) зазначено, що на думку суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.
Жодних зауважень та доказів щодо наявності прямих ризикових операцій між ТОВ Дніпрометиз та ТОВ ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ, ТОВ ДЕФАСЕ матеріали адміністративної справи не містять.
Також суд вважає безпідставними доводи контролюючого органу про не підтвердження постачання товару по ланцюгу постачання, оскільки в цьому випадку оцінка має надаватися взаємовідносинам між ТОВ Дніпрометиз та ТОВ ЦИТРУС ЕНЕРДЖІ, ТОВ ДЕФАСЕ, а позивач не може нести відповідальність у разі можливого порушення вимог чинного законодавства його контрагентами у попередніх етапах постачання товару.
У пункті 110 рішення у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Європейський Суд з прав людини визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Суд зазначає, що висновки контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача (по ланцюгу постачання) трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДПС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та сама по собі, окремо від інших доказів або за їх відсутності, не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Також контролюючим органом не було проведено контрольних заходів щодо контрагентів постачальників позивача та дослідження їх первинних документів, не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з надання послуг, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків щодо такої поведінки та злагодженості дій між ними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 10.05.2023 року у справі № 810/1052/15.
Так само не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання взятих на себе зобов`язань посилання податкового органу на відсутність достатньої кількості штатних одиниць, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.
З огляду на наведене суд зробив висновки, що по-перше, податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, не є обов`язковим свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, які є підставами формування бухгалтерського обліку.
По-друге, сама по собі відсутність необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагентів платника податків не є безумовним свідченням нереальності господарської операції, оскільки їх наявність або відсутність (ресурсів) у господарюючих суб`єктів не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами.
Контролюючим органом не надано належних та допустимих доказів на спростування реальності господарських операцій, зокрема, не долучено до матеріалів перевірки жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб позивача або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду відносно контрагента позивача, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення спірних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) позивача та наміру одержати економічний ефект. Податкова ж інформація щодо контрагентів позивача не може слугувати підставою для відмови позивачу в отриманні податкової вигоди за відсутності доведення податковим органом недобросовісних узгоджених дій сторін господарської операції або обізнаності платника податку із податковими зловживаннями контрагентів.
Разом з тим зазначених обставин, які фактично носять характер припущень з боку контролюючого органу, недостатньо, щоб стверджувати про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 12.12.2019 року у справі №814/1439/17 та від 26.01.2023 року у справі № 280/5647/19.
В контексті наведеного суд зазначає, що на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, позивач надав належно оформлені первинні документи та інші документи, складені в межах вчинених господарських операцій, які в сукупності свідчать про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій та використання їх в межах господарської діяльності позивача, що є підставою для формування платником податкового обліку.
В свою чергу, викладені відповідачем аргументи є недостатніми, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податків в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, знаходження за заявленою юридичною адресою тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати, саме, для цієї особи.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
У пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов`язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.
Контролюючим органом не подано доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків, відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочину (укладення договору), на підставі якого виникли взаємовідносини між позивачем та контрагентом не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов`язків чи свідчили б про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності товариства, господарській меті з метою досягнення правових наслідків та які порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.
Отже, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату, лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомленнь-рішеннь відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.
Решта доводів та заперечень сторін на правомірність прийнятого рішення суду не впливають та висновків суду не спростовують.
Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню, а рішення оскаржувані скасуванню.
Відповідно до ч. 1ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 3 073,78 грн, що документально підтверджується платіжною інструкцією від 08.04.2025 року.
Оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подання позову до суду в сумі 3 073,78 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 12.03.2025 року № 000/127/32-00-07-13.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 12.03.2025 року № 000/128/32-00-07-13.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук