Справа № 160/25190/25
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
03 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, в якій просить:
визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради у видачі посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда П Світової війни ІІ групи, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 у порядку ст. ст. 7, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. №3551- XII - протиправними;
зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради встановити ОСОБА_1 , вдові інваліда II Світової війни II групи, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 статус особи, на яку поширюється чинність Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради видати посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда II Світової війни ІІ групи, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 у порядку ст. ст. 7, 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ.
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 11.07.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради з заявою, в якій просила видати їй посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни.
Листом Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №10/01-31/1907 від 14.07.2025 року позивачеві відмовлено в оформлені статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
ОСОБА_1 вважає протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради щодо видачі посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда П Світової війни ІІ групи, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 у порядку ст. ст. 7, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. №3551- XII, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
08 вересня 2025 року на адресу Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
09 вересня 2025 року Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
ОСОБА_1 11.07.2025 зверталася до управління за встановленням статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та отримала відмову у зв`язку з відсутністю правових підстав для встановлення відповідного статусу.
Причина відмови полягала в наступному.
Відповідно до норми пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва), одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Тобто, статтею 10 Закону №3551-ХІІ визначені різні категорії осіб, які належать до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.
Виходячи із абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ заявниці необхідно було б долучити до заяви документи, які підтверджують родинний зв`язок, документ, який встановлює причинний зв`язок смерті із ушкодженням здоров`я, а також довідку із зазначенням періоду та місця проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Аналізуючи абзац 1 пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ статус таким особам надається у разі загибелі (смерті) внаслідок:
- поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків);
- захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Причинний зв`язок смерті із ушкодженням здоров`я, зазначеним в абзаці першому пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 3551-ХІІ визначає військово-лікарська комісія (для військовослужбовців), медична (військово-лікарська) комісія (для осіб рядового, начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ), інші відомства, в яких передбачено проходження військової служби чи служби у відповідних правоохоронних органах, експертні комісії щодо встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Розглянувши надані ОСОБА_1 документи встановлено, що причина смерті її чоловіка - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Отже, захворювання не пов`язане з перебуванням на фронті та не одержане в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів, тому правові підстави для встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно пункту 1 статті 10 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в управлінні відсутні.
Питання соціального захисту дружин (чоловіків) учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС врегульовано Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Таким чином, надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно з абзацом першим пункту 1 частини першої статті 10 Закону №3551-ХІІ дружинам осіб, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Законом №3551-ХІІ не передбачено.
А отже, для отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни особі необхідно отримати статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Рішення про надання (відмову у наданні) статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни приймається місцевим структурним підрозділом з питань ветеранської політики за заявою особи, виключно у межах норм чинного законодавства, зокрема вимог Закону №3551-ХІІ.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є вдовою інваліда ІІ Світової війни ІІ групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 від 27.03.2025 року.

11.07.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради з заявою, в якій просила видати їй посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни.

Листом Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №10/01-31/1907 від 14.07.2025 року позивачеві відмовлено в оформлені статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та повідомлено наступне.

Відповідно до норми пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва), одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Розглянувши надані ОСОБА_1 документи встановлено, що причина смерті її чоловіка - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Отже, захворювання не пов`язане з перебуванням на фронті та не одержане в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів, тому правові підстави для встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно пункту 1 статті 10 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в управлінні відсутні.

Питання соціального захисту дружин (чоловіків) учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС врегульовано Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

ОСОБА_1 вважає протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради у видачі посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда П Світової війни ІІ групи, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 у порядку ст. ст. 7, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. №3551- XII, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до норми пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва), одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Тобто, статтею 10 Закону №3551-ХІІ визначені різні категорії осіб, які належать до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Виходячи із абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ заявниці необхідно було б долучити до заяви документи, які підтверджують родинний зв`язок; документ, який встановлює причинний зв`язок смерті із ушкодженням здоров`я, а також довідку із зазначенням періоду та місця проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Аналізуючи абзац 1 пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ вбачається, що статус таким особам надається у разі загибелі (смерті) внаслідок:

- поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків);

- захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Причинний зв`язок смерті із ушкодженням здоров`я, зазначеним в абзаці першому пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 3551-ХІІ, визначає військово-лікарська комісія (для військовослужбовців), медична (військово-лікарська) комісія (для осіб рядового, начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ), інші відомства, в яких передбачено проходження військової служби чи служби у відповідних правоохоронних органах, експертні комісії щодо встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Надані ОСОБА_1 документи встановлюють, що причина смерті її чоловіка - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Питання соціального захисту дружин (чоловіків) учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС врегульовано Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до абзацу 3 пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХІІ до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї загиблих під час Другої світової війни осіб із числа особового складу груп самозахисту об`єктових та аварійних команд місцевої протиповітряної оборони, а також сім`ї загиблих внаслідок бойових дій працівників госпіталів, лікарень та інших медичних закладів.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що статус особи, яка належить до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, надається у разі загибелі члена сім`ї під час Другої світової війни.

Враховуючи те, що смерть ОСОБА_2 пов`язана з виконанням обов`язків служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, тобто загибель (смерть) зазначеної особи не є наслідком поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також не є наслідком захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів, суд вважає, що у відповідача не було підстав для надання позивачеві статусу особи, яка належить до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни у відповідності до пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, ОСОБА_2 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 30.05.2002 року мав статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, а тому у відповідача не було підстав для надання ОСОБА_1 статусу особи, яка належить до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни у відповідності до пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХІІ.

Враховуючи те, що надані позивачем документи не підтверджують її права на отримання статусу особи, яка належить до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни у відповідності до пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ, суд приходить до висновку про відсутність підстав для видачі їй відповідного посвідчення.

Крім того, суд звертає увагу, що для отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, особі необхідно отримати статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Рішення про надання (відмову у наданні) статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни приймається місцевим структурним підрозділом з питань ветеранської політики за заявою особи, виключно у межах норм чинного законодавства, зокрема вимог Закону №3551-ХІІ.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025 року в справі №160/1255/25.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41) в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивач звільнена від сплати судового збору, у зв`язку з чим розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник