Справа № 160/28170/24
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2025 року м. Дніпросправа № 160/28170/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 в адміністративній справі №160/28170/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна міграційна служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна міграційна служба України, в якій позивач просив суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) щодо вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року, органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ) проінформувати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про дійсність паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року, органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 та відсутність підстав вважати його підробленим;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 305828,00 грн. компенсації моральної шкоди.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 об`єднано в одне провадження справу №160/28170/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна міграційна служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії зі справою №380/22190/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Об`єднаній адміністративній справі присвоєно №160/28170/24.

15.01.2025 через систему "Електронний Суд" до суду від представника позивача до суду надійшла заява про зміну предмета позову шляхом зменшення позовних вимог. Відповідно до означеної заяви позовні вимоги викладені в наступній редакції, а саме:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) щодо вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року, органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 305 828,00 грн. компенсації моральної шкоди;

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) від 23.09.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 95 980,00 грн компенсації майнової (матеріальної) шкоди;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 196 820,00 грн компенсації моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 в адміністративній справі №160/28170/24 позов задоволено частково, а саме, суд:

- визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) щодо вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року, органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнав протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) від 23.09.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 95 980,00 грн. компенсації майнової (матеріальної) шкоди;

- стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 152 914,00 грн. компенсації моральної шкоди;

- в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив;

- стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати в сумі 4276,84 грн

Не погодившись з рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог відмовити в повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 (далі позивач, у відповідних відмінках) з 24.05.2016 призначений на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, директора департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради.

Позивачу надано відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час на строк проведення мобілізації, що підтверджується посвідченням від 22.08.2023 № ШВ001651.

За час здійснення своїх посадових обов`язків, на підставі розпоряджень Дніпровського міського голови позивач неодноразово був відряджений за межі України.

Перетинання позивачем державного кордону України здійснювалося з використанням паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 органом 1201, означене підтверджується наявними в паспорті відмітками та візами.

За розпорядженням голови Дніпровської міської ради від 17.09.2024 №1-17/9-рк з метою участі у виставці InnoTrans у виставочному центрі Messe Berlin відповідно до запрошення від 04.09.2024 вх. №14/1392 позивача відряджено до м.Берліна (Німеччина) з 22.09.2024 по 01.10.2024 терміном на 10 діб.

Дніпровська міська рада листом «Про перетинання державного кордону» від 20.09.2024 за вих. №6/10-997 адресованим на ім`я голови Державної прикордонної служби України, звернулась до останнього з проханням сприяти у безперешкодному перетинанні державного кордону України позивачем.

23.09.2024 позивач прибув до міжнародного пункту пропуску «Мостиська», під час перевірки наданого ним паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 органом 1201 на ім`я громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону виникли підозри щодо його дійсності та належності особі пред`явника, у зв`язку з виявленням ознак повторної прошивки бланка документа.

Цього ж дня здійснено вилучення поданого на прикордонний контроль паспорту на підставі висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки документа, про що складено акт вилучення документа.

Позивач заперечив проти дій прикордонної служби та зазначив про це в акті вилучення документа. Окрім цього, позивач зазначив про те, що багато разів перетинав кордон України на підставі наданого ним паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 органом 1201 на ім`я громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, 23.09.2024 уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону з України, яким позивачу відмовлено у виїзді з України з причини того, що останній не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянам України».

Листом «Про проведення експертного дослідження» від 29.09.2024 за вих. №02.3/2384/8-24 паспорт направлений для проведення експертного дослідження, за результатами якого складено висновок експертного дослідження №51-147/20 від 04.10.2024.

Відповідно до зазначеного висновку, паспорт відповідає за своїми характеристиками аналогічним документам, які видаються/видавалися уповноваженими органами України.

Листом від 05.10.2024 за вих. №02.3/24494-24 паспорт направлено до Головного управління ДМС в Дніпропетровській області (вул. В`ячеслава Липинського, 7, м. Дніпро, 49000) для подальшої реалізації.

22.10.2024 позивач звернувся до Головного управління ДМС в Дніпропетровській області із заявою про повернення останньому паспорту.

25.10.2024 позивач звернувся до Головного управління ДМС в Дніпропетровській області із заявою в якій просив видати довідку про внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та видані (діючі) документи.

Цього ж дня, позивачем складено розписку про отримання останнім паспорту, який згідно довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, виданої працівниками Головного управління ДМС в Дніпропетровській області, є діючим.

Листом від 28.10.2024 № 02.3/26233-2 копію Висновку експертного дослідження №51-147/20 від 04.10.2024 направлено до Головного управління ДМС в Дніпропетровській області.

Позивач вважає, що незаконні дії відповідача призвели до протиправного вилучення паспорту та унеможливили перетинання державного кордону України, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості виконати свої посадові обов`язки. Також позивач вважає, що вилучення паспорту з підстав його «підробки» безумовно завдало шкоди гідності, честі та діловій репутації позивача у зв`язку із чим звернувся із цим позовом до суду.

За результатами вирішення спору суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон №3857-XIІ), документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Статтею 3 Закону №3857-XIІ визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Відповідно до пункту 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила №57), перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи (далі - паспортні документи) за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Пунктами 2-1 - 2-18 Правил №57 визначені особи, які мають право перетинати державний кордон мають у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.

Згідно з пунктом 12 Правил №57, для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.

Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Відповідно до частин 1,4 статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» (далі Закон №1710-VI) прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль включає зокрема перевірку документів.

Положеннями статті 3 Закону №1710-VI визначено, що під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону №1710-VI визначені загальні процедури прикордонного контролю, так відповідно до зазначеної статті перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити перевірку підтверджуючих документів та повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

Частинами 1, 2, 3 статті 14 Закону №1710-VI визначено, що громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Згідно статті 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» (далі Закон №661-IV) основними функціями Державної прикордонної служби України є зокрема здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Статтею 4 Закону №661-IV визначено, що правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України є Конституція України, Закон України "Про державний кордон України", цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 20 Закону №661-IV органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право зокрема перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України, документи на право в`їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати.

У випадках, передбачених законом, посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють також і інші повноваження.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №407 від 05.06.2012 затверджено Інструкцію з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон (далі Інструкція №407).

Так, пунктом 2.12. Інструкція №407 встановлено, у разі якщо за результатами здійснення стандартної перевірки документа в уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону, яка здійснювала цю перевірку, виникли сумніви щодо його дійсності або приналежності відповідній особі, вона складає заяву на здійснення поглибленої перевірки документа за формою, наведеною у додатку 1 до цієї Інструкції, та доповідає старшому прикордонних нарядів у пункті пропуску.

Заява на здійснення поглибленої перевірки документа (далі - заява) складається в письмовому (електронному) вигляді шляхом заповнення її граф (полів програмного інтерфейсу) та передається (надсилається з використанням відповідного програмного забезпечення) спеціалісту з поглибленої перевірки документів.

Розділом ІІІ Інструкції №407 визначено порядок здійснення поглибленої перевірки документів. Так, поглиблена перевірка документів проводиться уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, яка є спеціалістом з поглибленої перевірки документів (далі - спеціаліст).

Підставою для здійснення поглибленої перевірки документа є заява, складена уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, яка проводила стандартну перевірку документа.

Про мету поглибленої перевірки документа старший прикордонних нарядів у пункті пропуску усно повідомляє особу, яка надала для перевірки паспортний та інші документи.

Початком поглибленої перевірки документа є момент подання прикордонним нарядом, перевірка документів заяви на здійснення такої перевірки спеціалістом.

Поглиблена перевірка документів включає:

додаткове вивчення дійсності паспортного документа, візи та інших документів із застосуванням спеціальних технічних засобів контролю для пошуку ознак підробки в документах;

додаткове вивчення паспортного та інших документів з метою визначення приналежності громадянину України, іноземцю чи особі без громадянства (далі - особа);

уточнення відомостей щодо відсутності стосовно особи доручень правоохоронних і розвідувальних органів України.

Поглиблена перевірка документів з урахуванням пункту 2.12 розділу ІІ цієї Інструкції також здійснюється:

за результатами аналізу та оцінки ризиків;

на підставі розпоряджень Адміністрації Державної прикордонної служби, регіональних управлінь, начальників органів охорони державного кордону;

на підставі інформувань оперативно-розшукових відділів органів охорони державного кордону, правоохоронних органів (контрольних органів і служб) про можливе використання особами підроблених, недійсних документів або таких, що належать іншим особам.

Поглиблена перевірка документів забезпечується шляхом:

використання наявних баз даних та інформаційно-довідкових матеріалів описів зразків паспортних та інших документів та можливих способів їх підроблення;

опитування осіб, які перетинають державний кордон.

Поглиблена перевірка документа вважається закінченою після складення спеціалістом висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки документа за формою, наведеною у додатку 2 до цієї Інструкції (далі - висновок). Про результати поглибленої перевірки документа спеціаліст доповідає старшому прикордонних нарядів у пункті пропуску (старшому зміни прикордонних нарядів).

Висновок складається в письмовій формі на звороті аркуша із заявою на здійснення поглибленої перевірки документа або в електронному вигляді шляхом заповнення його граф (полів програмного інтерфейсу) та передається (надсилається з використанням відповідного програмного забезпечення) уповноваженій службовій особі підрозділу охорони державного кордону, яка здійснювала стандартну перевірку документа.

Залежно від результатів здійснення поглибленої перевірки, зазначених у висновку, старший прикордонних нарядів у пункті пропуску (старший зміни прикордонних нарядів):

надає дозвіл на перетинання державного кордону особі, документ якої був підданий поглибленій перевірці;

відмовляє особі в перетинанні державного кордону.

Відмітки про перетинання державного кордону в паспортних та інших документах осіб, яким за результатами поглибленої перевірки надано дозвіл на перетинання державного кордону України, проставляються уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, яка здійснювала стандартну перевірку, у порядку, визначеному частиною другою статті 12мЗакону України «Про прикордонний контроль».

Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України (відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 грудня 2010 року № 967 «Про затвердження форм рішень про відмову в перетинанні державного кордону України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 31/18769) доводиться особі старшим зміни прикордонних нарядів або старшим прикордонних нарядів у пункті пропуску через державний кордон.

Паспортний документ або інший документ, у якому за результатами здійснення поглибленої перевірки виявлено ознаки його підробки або встановлено, що він не належить особі, на підставі пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» вилучається, про що старший зміни прикордонних нарядів складає відповідний протокол. Другий примірник такого протоколу надається особі, у якої вилучено паспортний документ.

Заява та висновок долучаються до рапорту старшого зміни прикордонних нарядів за результатами несення служби.

Відповідно до розділу VІ Інструкції №407 за рішенням начальника органу охорони державного кордону паспортний документ, вилучений за результатами проведення поглибленої перевірки, з копією висновку направляється на експертне дослідження.

Підставою для проведення експертного дослідження паспортного документа є письмова заява (лист) начальника органу охорони державного кордону.

Експертні дослідження паспортних документів здійснюються відповідно до Інструкції про порядок призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень паспортних документів експертною службою Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 07 серпня 2009 року № 594, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 вересня 2009 року за № 824/16840.

Аналіз вказаних положень свідчить про те, що під час виконання своїх посадових обов`язків уповноважена особа Державної прикордонної служби України здійснює дослідження паспортних та інших документів громадян України, які перетинають державний кордон, з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі, а дії, які мають бути вчинені уповноваженими посадовими особами Державної прикордонної служби України у випадку виникнення сумнівів щодо дійсності поданого на перевірку документа або приналежності відповідній особі, є чітко визначеними та регламентованими.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, підставою для відмови позивачу в перетинанні державного кордону згідно з оскаржуваним рішенням вказано, що останній не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянам України».

Водночас відсутність необхідних документів, які дають право на виїзд з України, пов`язана із вилученням поданого на прикордонний контроль паспорту на підставі висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки документа, про що складено акт вилучення.

Отже, спірним в даній справі є питання правомірності вилучення відповідачем паспорту, який дає право перетину Державного кордону України, та правомірності відмови позивачу у перетинанні державного кордону за відсутності документу, який дає право перетину Державного кордону України.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач з 24.05.2016 та станом на час виникнення спірних відносин перебував на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, директора департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради.

За час здійснення своїх посадових обов`язків, на підставі розпоряджень Дніпровського міського голови позивач неодноразово був відряджений за межі України.

Відповідно до розпорядження голови Дніпровської міської ради від 05.08.2024 №3-5/18-рк відряджено делегацію до м. Кельна (Німеччина), зокрема і позивача, в період з 25.08.2024 по 02.09.2024 терміном на 9 діб.

Розпорядженням голови Дніпровської міської ради від 15.08.2024 №3-15/8-рк позивачу продовжено відрядження з м. Кельна (Німеччина) до м. Драммена (Норвегія) в період з 02.09.2024 по 07.09.2024 терміном на 6 діб.

Перетинання державного кордону України позивачем здійснювалося з використанням паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 органом 1201, дата закінчення строку дії якого 26.05.2027, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту з відповідними відмітками в ньому.

Як зазначалось вище, 23.09.2024 під час перевірки наданого позивачем паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року на міжнародному пункті пропуску «Мостиська», в уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону виникли підозри щодо його дійсності та належності особі пред`явника у зв`язку з виявленням ознак повторної прошивки бланка документа.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що в ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України, з метою реалізації вимог ст.7 Закону №1710-VI щодо способу оцінки ризиків, використовували технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах та здійснювали належну оцінку підтверджуючих документів. Зокрема, відсутні докази вчинення послідовних дій, спрямованих на перевірку відповідної інформації, та висновків щодо недоведення дійсності документа після застосування відповідного способу перевірки.

Відсутні також докази співставлення наданого позивачем паспортного документа зі справжнім паспортом відповідно до додатку 4 до Інструкції №407 під час здійснення поглибленої перевірки, із зазначенням ознак недійсності/підробки паспортного документа.

Оцінюючи встановлені у справі обставини та вчинені уповноваженими посадовими особами Державної прикордонної служби України дії щодо складення заяви на здійснення поглибленої перевірки, висновку про результати поглибленої перевірки, відповідно до якого встановлено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є дійсним лише через те, що в ньому наявні ознаки повторної прошивки документа, а також акту вилучення вказаного документа, які не містять опису ознак недійсності паспортного документа, як от: внесення завідомо недостовірної інформації чи часткове знищення окремих частин інформації, зміна персональних даних, виявлення помилок в інформації, пошкодження паспортного документа, що блокує зчитування інформації або подальше використання, оформлення паспорта з порушенням законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв не в межах та не у спосіб, що визначені законодавством, яким врегульовані спірні правовідносини.

Крім того, наведені відповідачем підстави вилучення паспортного документа спростовані висновком експертного дослідження №51-147/20 від 04.10.2024, згідно з яким паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 26.05.2017 року органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідає за своїми характеристиками аналогічним документам, які видаються/видавалися уповноваженими органами України. Вказаний експертний висновок містить, в тому числі, порівняння фрагменту нитки для прошивання паспорта позивача та порівняльного зразка з демонстрацією відповідності за способом скріплення книжного блоку, а також висновок про те, що паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 26.05.2017 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виготовлений типографським способом з використанням офсетного, глибокого способу друку, лазерним гравіюванням та містить спеціальні елементи захисту.

Таким чином, висновок стосовно недійсності документа виключно на підставі його візуального огляду та без застосування інших регламентованих законодавством методів, інформації баз даних ДМС та МВС України, а також без відповідного висновку за результатами застосування кожного з них свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень принципу пропорційності, що є ознакою протиправності прийнятого рішення/вчиненої дії.

Також необхідно зазначити, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Враховуючи вищенаведене, та погоджуючи висновок суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача стосовно вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.2017 року, органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів погоджується з тим, що рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) від 23.09.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є також протиправним та підлягає скасуванню, оскільки єдиною підставою для його прийняття слугувала відсутність у позивача документу на право перетинання державного кордону на в`їзд в Україну, через його протиправне вилучення.

Стосовно доводів апелянта з приводу наявності у відповідача дискреції у питанні перевірки документів громадян України на виїзд з України, зокрема, паспортного документа, що пред`являється, колегією суддів зауважується, що такі дії службових осіб підрозділу прикордонного загону Державної прикордонної служби України мають застосовуватися виключно для досягнення встановленої законодавством мети, у відповідній послідовності дій та на виконання визначених законодавством обов`язків. Виходячи з сформульованих у ч.2 ст.2 КАС України критеріїв законності дій та рішень суб`єкта владних повноважень, такі дії та рішення мають бути обгрунтованими, вчиненими добросовісно, неупереджено та розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, а також пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Колегією суддів зауважується, що в даному випадку оскаржувані дії та рішення наведеним критеріям не відповідають, з урахуванням і того (крім приведеного вище), що попередні рішення цього ж суб`єкту владних повноважень у аналогічних правовідносинах відносно цієї ж особи, тобто позивача, приймались на користь останнього, а саме, під час неодноразового попереднього перетинання кордону паспорт громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 не викликав зауважень, а тим більше, підстав вважати його недійсним, що також свідчить про порушення відповідачем принципу правової визначеності.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача компенсації майнової та моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У свою чергу, відповідно до частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (є похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Положеннями статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Тобто збитками є фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. При цьому, вказані витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням порушеного права особи, а саме, без здійснення таких витрат є неможливим відновлення порушеного права особою.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3статті 23 ЦК України).

Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування спричиненої шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Так у позові позивач зазначає, що поніс витрати у зв`язку із оплатою проживання в готелі «Intercity Hotel Berlin Brandenburg Airport», який знаходиться в м. Берлін, Німеччина в період з 23.09.2024 по 30.09.2024.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що постачальник Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАКО ТУР» виставило покупцю Miller Volodymyr рахунок на оплату №421 від 18.09.2024, відповідно до якого останньому необхідно було сплатити 95980,00 грн за надання послуг, а саме: проживання в готелі «Intercity Hotel Berlin Brandenburg Airport», Берлін, Німеччина, 23.09.204-30.09.2024, Miller Volodymyr та сервісний збір за проживання в готелі «Intercity Hotel Berlin Brandenburg Airport», Берлін, Німеччина, 23.09.204-30.09.2024, Miller Volodymyr.

На підтвердження сплати наданих послуг надано квитанцію до прибуткового касового ордера №421-1 від 18.09.2024 на суму 95 980,00 грн.

Листом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАКО ТУР» повідомлено, що: Товариством було заброньовано проживання в готелі «Intercity Hotel Berlin-Brandenburg Airport», Берлін, Німеччина, на дати 23.09.2024-30.09.2024 за замовленням від клієнта ОСОБА_5 24.09.2024 позивач звернувся до Товариства з проханням скасувати своє бронювання та повернути кошти за можливості. У зв`язку із скасуванням проживання, згідно умов бронювання, готелем «Intercity Hotel Berlin-Brandenburg Airport» було утримано штраф за неявку та пізнє анулювання броні у 100% розмірі, сплачена сума згідно рахунку №421 від 18.09.2024 по даному замовленню поверненню не підлягає.

Отже, розмір заподіяної матеріальної шкоди протиправними діями відповідача доведено належними доказами, чому суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Аргументи відповідача в апеляційній скарзі стосовно відсутності доказів на підтвердження неможливості повернення позивачем зазначених коштів колегією суддів відхиляється, з огляду на відсутність з боку відповідача доказів на підтвердження зазначеного, а також наданих доказів ТОВ «ПАКО ТУР», належність та допустимість яких не спростовано.

Також позивач зазначає, що йому заподіяна шкода протиправними діями відповідача, які в свою чергу призвели до того, що позивач перебував у стані нервового стресу, внаслідок чого з 23.09.2024 у нього значно погіршився стан здоров`я, а 26.09.2024 його госпіталізовано до КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР» в кардіологічне відділення, де він перебував до 02.10.2024, на підтвердження зазначеного надав виписку з медичної картки стаціонарного хворого від 02.10.2024 №20712.

Окрім того, позивач зазначає, що рішення про заборону в перетинанні державного кордону України з наведених у ньому підстав безумовно завдало шкоди гідності, честі та діловій репутації позивача, що зокрема пов`язано з непоправними втратами в очах іноземних партнерів, адже позивач фактично був вимушений виправдовуватися через свою неявку на виставку InnoTrans та витрачати час на відновлення свого права.

Згідно матеріалів справи розмір заявленої позивачем до компенсації моральної шкоди обгрунтовано еквівалентом 101 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та розрахований наступним чином: 3 028,00 грн. * 101 = 305 828,00 грн.

Також позивач зазначив, що розмір заявленої до компенсації моральної шкоди еквівалентний 65 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та розрахований наступним чином: 3 028,00 грн. * 65 = 196 820,00 грн.

Так, на переконання позивача, грошове вираження компенсації за завдану моральну шкоду в прив`язці до прожиткового мінімуму, як вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості - є найбільш зрозумілим та обґрунтованим еквівалентом сатисфакції. При чому розмір обраного позивачем кількісного еквіваленту ґрунтується виключно на його внутрішньому сприйнятті завданої шкоди.

Суд першої інстанції, розглянувши наведені доводи позивача щодо компенсації моральної шкоди, прийшов до висновку, що заявлена сума є явно завищеною та не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що заявлена позивачем шкода спричинила йому настільки глибокі психоемоційні переживання або істотне порушення звичного способу життя, які виправдовували б значно вищу суму компенсації.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим і достатнім відшкодуванням моральної шкоди в даному випадку є 152914,00 гривень, що в свою чергу відповідає вимогам розумності та справедливості.

Доводи апелянта зводяться виключно до того, що підстави для стягнення моральної шкоди взагалі відсутні, оскільки відповідачем виконувалися повноваження в межах компетенції та відповідно до законодавства.

Колегія суддів, оцінюючи доводи сторін з цього питання, вважає, що розмір моральної шкоди з урахуванням протиправних дій та рішення позивача, а також станом здоров`я останнього, що підтверджено медичною карткою стаціонарного хворого №20712 від 02.10.2024 (госпіталізація в кардіологічне відділення КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР» у період з 26.09.2024 по 02.10.2024) вважає, що розмір моральної шкоди, яка є справедливою та достатньою, з огляду на час перебування позивача на лікуванні (7 днів), має становити 96000 грн, що відповідає розміру завданої матеріальної шкоди, а також критеріям розумності, справедливості та співмірності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, однак помилково визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , наслідком чого є зміна рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 в адміністративній справі №160/28170/24,- задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 в адміністративній справі №160/28170/24 змінити в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з « 196820,00 грн» на « 96 000,00 грн».

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 в адміністративній справі №160/28170/24,- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко