Справа № 420/36806/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/36806/24

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,

повний текст судового рішення

складено 27.08.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Шляхтицького О.І., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 у справі №420/36806/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди

У С Т А Н О В И В:

28.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо надання ОСОБА_1 листом №80124/ПІ-Б-3392/5.1 від 29.05.2024 неповної, неточної та недостовірної інформації щодо обставин комунікації з Європейським судом з прав людини у справі 63403/13 за заявою ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України;

- зобов`язати Міністерство юстиції України надати ОСОБА_1 повну, точну та достовірну інформацію щодо обставин комунікації з Європейським судом з прав людини у справі 63403/13 за заявою ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України";

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_1 через незаконні дії та бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Міністерства юстиції України у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує про те, що за його запитом на отримання публічної інформації №11/2024 від 23.05.2024 Міністерством юстиції України листом №80124/ПІ-Б-3392/5.1 від 29.05.2024 надано неповну, неточну та недостовірну інформацію щодо обставин комунікації з Європейським судом з прав людини у справі 63403/13 за заявою ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України. Такими незаконними діями та бездіяльністю Міністерство юстиції України завдало ОСОБА_1 моральну шкоду, розмір якої позивач оцінює в 20000грн.

Не погодившись із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами Міністерством юстиції України до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідачем надано позивачу інформацію в межах компетенції, а також роз`яснено можливі механізми для звернення щодо отримання доступу до відповідних матеріалів справи 63403/13 за заявою ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України, з урахуванням особливостей зобов`язань сторін під час проваджень в Європейському суді з прав людини. Також, суб`єкт владних повноважень вказує про безпідставність позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 у справі №420/36806/24 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції вказав, що не відображення відповідачем у листі від 29.05.2024 № 80124/ПІ-Б-3392/5.1 інформації про обставини комунікації Уряду з ЄСПЛ у 2023 році, а також не надання документів, в яких відображається зміст, підстави та наслідки такої комунікації, є правомірним, оскільки обмеження доступу до неї є необхідним для суспільних інтересів, зокрема, забезпечення ефективного здійснення правосуддя. Також, окружний адміністративний суд вказав про безпідставність вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зауважує, що в листі від 29.05.2024 № 80124/ПІ-Б-3392/5.1 Міністерство юстиції України ввело ОСОБА_1 в оману щодо суттєвих обставин та безпідставно відмовилось надавати витребувану інформацію. Як відмічає скаржник, надаючи неповну, неточну та недостовірну інформацію щодо обставин комунікації з ЄСПЛ у справі 63403/13, Міністерством юстиції України порушено права ОСОБА_1 як запитувача інформації, а також прав, які гарантовано статтями 8, 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.3 ст.32, ч.2 ст.34 Конституції України. На думку позивача, внаслідок вчинення суб`єктом владних повноважень таких протиправних дій ОСОБА_1 завдано моральних страждань, розмір яких він оцінює в 20000грн. Крім того, скаржник зазначає, що на його думку, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено процесуальні порушення.

Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом Міністерством юстиції України до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 27.08.2025 у справі №420/36806/24. Натомість, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи уважає безпідставними.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, судом апеляційної інстанції установлено такі обставини.

Зокрема, колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України скеровано запит на надання публічної інформації №11/2024 від 23.05.2024.

У такому зверненні ОСОБА_1 просив надати йому наступну публічну інформацію:

1) чи звертались Міністерство юстиції України, чи його структурні підрозділи чи органи, починаючи з 21.10.2015 та у наступному, до часу відповіді на цей запит, до Європейського суду з прав людини, або до структур Європейського суду з прав людини, або до інших структур, органів та посадових осіб Ради Європи, включаючи Комітет Міністрів Ради Європи з будь-яких питань щодо рішення Європейського суду з прав людини за заявою № 63403/13, зокрема, щодо тлумачення, роз`яснення чи перегляду цього рішення Європейського суду з прав людини, та щодо чого саме було це звернення;

2) якщо Міністерство юстиції України, чи його структурні підрозділи чи органи, зверталися до Європейського суду з прав людини, або до структур Європейського суду з прав людини чи Ради Європи щодо тлумачення, роз`яснення чи перегляду рішення Європейського суду з прав людини за заявою № 63403/13, то ОСОБА_1 просив додатково надати таку публічну інформацію:

2.1) ким саме, яким органом та посадовою особою та на підставі чого, було ініційоване це звернення;

2.2) коли саме, та у якій саме спосіб це звернення відбулося;

2.3) на яких конкретно нормах Європейської конвенції з прав людини та Регламенту Європейського суду з прав людини щодо підстав подання звернення та щодо підстав вимог звернення, ґрунтувалося таке звернення;

2.4) коли саме та яка саме відповідь або інша сформована реакція від Європейського суду з прав людини, структур Європейського суду з прав людини чи Ради Європи була отримана щодо цього звернення, та у якій спосіб;

2.5) чи повідомив Європейський суд з прав людини після такого звернення про початок процедури такого запитаного тлумачення, роз`яснення чи перегляду у справі №63403/13, коли саме це повідомлення відбулося та у якій спосіб; та за яким номером провадження в Європейському суді з прав людини надалі відбувається чи відбувалося таке тлумачення, роз`яснення чи перегляд, якими були дата та реквізити листів та інших документів Європейського суду з прав людини щодо цих питань;

2.6) які реквізити, дата, вихідний номер, прізвище та посада підписанта та особи, яка їх формувала, мають усі документи, подані до Європейського суду з прав людини, структур Європейського суду з прав людини чи Ради Європи щодо тлумачення, роз`яснення чи перегляду рішення Європейського суду з прав людини за заявою №63403/13;

2.7) які саме додатки мали документи, подані до Європейського суду з прав людини щодо тлумачення, роз`яснення чи перегляду цього рішення за заявою №63403/13, якою була назва та джерело походження цих додатків;

3) надати у сканованому вигляді усі наявні у Міністерства юстиції України документи з усіма додатками до них, які стосуються взаємодії з Європейським судом з прав людини з будь-яких питань щодо рішення Європейського суду з прав людини за заявою №63403/13, які створені або сформовані з 21.10.2015 та у наступному.

За наслідком розгляду звернення ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України надано відповідь (лист від 29.05.2024 №80124/ПІ-Б-3392/5.1), у якому зазначено, що у провадженні Європейського суду з прав людини перебуває справа "Золотий мандарин Ойл" проти України" за №63403/13. 12.11.2015 Європейський суд з прав людини повідомив Уряд України про рішення від 20.10.2015 вилучити з реєстру справ заяву за результатами дружнього врегулювання між сторонами провадження. За період 2016-2018 рр. в межах досудового розслідування Національного антикорупційного бюро України у кримінальному провадженні №0000361 здійснено ряд процесуальних дій (в тому числі обшуки та вилучення документів) щодо отримання інформації про підстави та обставини укладення дружнього врегулювання між Урядом України та ТОВ "Золотий мандарин Ойл" у справі за заявою №63403/13, яка знаходилася на розгляді Європейського суду з прав людини. За результатами матеріали по справі "Золотий мандарин Ойл проти України" за № 63403/13 вилучено в ході розслідування. Щодо звернення Уряду України до Європейського суду з прав людини у зазначеній справі після 21.10.2015 повідомлено, що 08.05.2020 Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини направлено до Європейського суду з прав людини лист №4160/5.3/30-20 щодо надання копій матеріалів у справі "ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України". 26.10.2020 Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини направлено лист № 8700/5.3/30-20 до Європейського суду з прав людини, у якому викладено обставини, що мають слугувати підставами для перегляду відповідно до Правила 80 Регламенту Європейського суду з прав людини рішення у справі "ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України", разом з копіями матеріалів кримінального провадження №0000361, наданих Національним антикорупційним бюро України. Вказані листи підписані заступником Міністра юстиції - Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини І.Ю. Ліщиною та надіслані до Європейського суду з прав людини у зв`язку з листом Національного антикорупційного бюро України від 24.04.2020 в межах проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні. За наявною інформацію, кримінальне провадження, матеріали якого було надано для відповідного звернення, станом на цей час триває. При цьому, Національним антикорупційним бюро України було наголошено на вимогах статті 222 КПК України та можливості розголошення даних лише за рішенням слідчого/прокурора та що матеріали надавались виключно з метою звернення до Європейського суду з прав людини. 18.12.2020 Європейський суд з прав людини поінформував, що за результатами розгляду звернення Уряду України від 26.10.2020 прийнято рішення про відновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейського суду з прав людини відповідно до статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Правила 43 § 5 Регламенту Європейського суду з прав людини, оскільки процедура перегляду не застосовується до вилучених з реєстру справ. Вказане звернення перебуває у провадженні Європейського суду з прав людини, Уряд України не отримував повідомлення щодо подальшого розгляду справи. Станом на травень 2024 року Європейський суд з прав людини також не повідомляв про рішення за результатами розгляду вказаної заяви. Відповідно до встановленої Регламентом Європейського суду з прав людини процедури, суд повідомить сторони провадження про рішення щодо вказаного звернення. При цьому, наголошено, що відповідно Правила 17 Регламенту Європейського суду з прав людини комунікація між сторонами у справах відбувається через Європейський суд з прав людини. Відповідно до роз`яснень Практичної рекомендації "Письмовий змагальний процес" до Регламенту будь-яке листування щодо заяв до Європейського суду з прав людини здійснюється через його Секретаріат. Обмін матеріалами між сторонами по справах, які перебувають в провадженні Європейського суду з прав людини, здійснюється через його Секретаріат. У цьому зв`язку зазначено, що Уряду України не надходила з Європейського суду з прав людини інформація, що ОСОБА_1 є стороною відповідного провадження. Враховуючи зазначене вище ОСОБА_1 повідомлено, що запитувані документи з усіма додатками до них не можуть бути надані відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки інформація, викладена у них, стосується розслідування у кримінальному провадженні №0000361, у межах якого Національне антикорупційне бюро України надало дозвіл на направлення копій відповідних документів виключно до Європейського суду з прав людини та попередило про дотримання вимог статті 222 Кримінального процесуального кодексу України, а також розгляду відповідної справи Європейським судом з прав людини, де наразі немає рішення. Крім того, процедура доступу до матеріалів справ, що перебувають на розгляді Європейського суду з прав людини, визначена його Регламентом. Відтак, розголошення відповідної інформації на цьому етапі може завдати істотної шкоди процесу розгляду справи, а шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Враховуючи зазначене та ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», надати запитувану інформацію не є можливим. Водночас, поінформовано, що згідно п.1 Правила 33 Регламенту усі документи, що надійшли до канцелярії від сторін чи будь-якої третьої сторони у зв`язку із заявою, за винятком поданих з приводу переговорів щодо дружнього врегулювання, як це передбачено Правилом 62, мають бути доступними для громадськості на умовах, визначених Секретарем, якщо з причин, викладених у пункті 2 цього правила, Голова Палати не вирішить інакше - з власної ініціативи або за клопотанням сторони чи іншої заінтересованої особи. Таким чином, ОСОБА_1 роз`яснено, що для отримання запитуваної інформації звернення може бути адресоване безпосередньо до Секретаріату Європейського суду з прав людини. Крім того, з огляду на те, що вказані вище листи до Європейського суду з прав людини були направлені у зв`язку з листом Національного антикорупційного бюро України від 24.04.2020, ОСОБА_1 рекомендовано додатково звернутись до згаданого органу. Щодо питання про звернення структурних підрозділів чи органів Міністерства юстиції до Європейського суду з прав людини, структур Європейського суду з прав людини чи Ради Європи поінформовано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 № 784, представництво України в Європейському суді з прав людини здійснюються Міністерством юстиції в установленому порядку через Уповноваженого, а відтак структурні підрозділи чи органи не уповноважені здійснювати будь-яку комунікацію з Європейським судом з прав людини.

Уважаючи, що Міністерством юстиції України надано неповну, неточну та недостовірну інформацію щодо обставин комунікації з Європейським судом з прав людини у справі 63403/13 за заявою ТОВ "Золотий Мандарин Ойл" проти України позивач за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом (п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Стаття 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» гарантує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Положеннями ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на розпорядників публічної інформації покладені обов`язки, зокрема, оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Аналізуючи наведені вище положення закону слід дійти висновку, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 9901/22/20 (постанова від 10.02.2021), серед іншого, зазначала, що розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована / відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоби створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому, розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої немає в його володінні.

Близькі за змістом висновки, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 9901/925/18, від 10.12.2020 у справі № 9901/105/20.

За фактичними обставинами справи, ОСОБА_1 у період з 17.06.2015 по 02.12.2018 займав посаду Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

У провадженні Європейського суду з прав людини перебувала справа за заявою ТОВ "Золотий мандарин Ойл" № 63403/13. У цій справі підприємство-заявник скаржилося за п.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також ст.1 Першого протоколу на тривале невиконання рішення суду, ухваленого на його користь. Предмет розгляду вказаної справи в Європейському суді з прав людини стосувався тривалого невиконання винесеного на користь підприємства-заявника рішення Господарського суду м. Києва від 21.04.2009 у справі № 41/207, спосіб виконання якого змінено ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.05.2009.

22.07.2015 Урядом України до Європейського суду з прав людини скеровано пропозицію щодо дружнього врегулювання із заявником у справі № 63403/13, яке підписано Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду прав людини Б.В. Бабіним.

20.10.2015 Європейський суд з прав людини. Засідаючи комітетом вирішив вилучити заяву з реєстру справ на підставі декларації про дружнє врегулювання між підприємством-заявником та Урядом, підписаної 22.07.2015.

26.10.2020 Урядом України до Європейського суду прав людини подано клопотання про поновлення заяви у реєстрі справ і просив визнати її неприйнятною у зв`язку з тим, що підприємство-заявник втратило статус потерпілого, а бо, в якості альтернативи, у зв`язку з тим, що його поведінка становила зловживання правом на подання індивідуальної заяви.

15.12.2020 Європейський суд прав людини вирішив, що підприємство-заявник мало бути повідомлене про клопотання Уряду для надання коментарів.

Після декількох безуспішних спроб, зокрема, 21 січня, 22 березня, 08 липня і 22 вересня 2021 року повідомити підприємство-заявника про клопотання Уряду, а також після порушення роботи поштової служби у зв`язку з триваючою в Україні війною, 03.03.2023 Уряд повідомив Європейський суд прав людини, що згідно із висновками Національного антикорупційного бюро України протягом останніх десяти років підприємство-заявник дев`ять разів змінювало директорів, а його нинішнім директором і представником був пан Є.В.О. Уряд також надав адресу та контактні дані відповідної особи. Ця ж особа вказана як директор підприємства-заявника в загальнодоступному реєстрі юридичних осіб України.

24.03.2023 клопотання Уряду про поновлення заяви, а також супровідні документи були вручені пану Є.В.О.

У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на надання публічної інформації №11/2024 від 23.05.2024.

У відповідь на таке звернення Міністерством юстиції України, зокрема, повідомлено, що 18.12.2020 Європейський суд з прав людини поінформував, що за результатами розгляду звернення Уряду України від 26.10.2020 прийнято рішення про відновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейського суду з прав людини.

Натомість, суд апеляційної інстанції зазначає, що надана суб`єктом владних повноважень запитувачу інформація не є достовірною, з огляду на таке.

Так, колегією суддів з`ясовано, що 18.12.2020 Європейським судом з прав людини на ім`я Уповноваженого Уряду України у Європейському суді з прав людини Міністерства юстиції України надіслано лист у якому зазначено, що 15.12.2020 Європейський суд з прав людини розглянув клопотання та, з огляду на те, що процедура перегляду не застосовується до рішень про вилучення з реєстру справ, вирішив розглядати його як клопотання про поновлення заяви у списку справ Суду.

Тобто, 18.12.2020 Європейський суд з прав людини не інформував, що за результатами розгляду звернення Уряду України від 26.10.2020 прийнято рішення про поновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейського суду з прав людини, а лише вирішив розглядати відповідне звернення як клопотання про поновлення заяви у списку справ Суду.

Апеляційний адміністративний суд зазначає, що рішення про поновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейським судом з прав людини прийнято 09.07.2024 (ухвала Європейського суду з прав людини від 09.07.2024), тобто після надання Міністерством юстиції України відповіді на запит ОСОБА_1 .

На час розгляду запиту на надання публічної інформації №11/2024 від 23.05.2024 Європейським судом з прав людини ще не було прийнято рішення про поновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейським судом з прав людини.

Недостовірною уважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

З огляду на вказане, надана Міністерством юстиції України на запит ОСОБА_1 публічна інформація щодо прийняття Європейським судом з прав людини рішення про поновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейським судом з прав людини є недостовірною.

Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що викладені окружним адміністративним судом в досліджуваній частині правовідносин висновки є неправильними, а наведені суб`єктом владних повноважень обґрунтування безпідставними.

Оскільки досліджувані вище докази стосовно запитуваної ОСОБА_1 інформації наявні у матеріалах справи, останній ознайомлений з ними під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, то колегія суддів не убачає необхідності зобов`язувати суб`єкта владних повноважень надавати їх скаржнику.

Оцінюючи вимогу позивача про стягнення на його користь із відповідача моральної шкоди в розмірі 20000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 07.03.2023 у справі №280/1530/20 у подібних правовідносинах, поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку згідно із загальними підходами до відшкодування моральної шкоди.

Застосовуючи наведені вище правові висновки суду касаційної інстанції у контексті вирішення досліджуваного питання, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Відповідних доказів позивачем не надано.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 25.04.2019 в справі №818/1429/17, від 27.06.2019 в справі №825/1030/17, від 12.11.2019 в справі №818/1393/17, від 18.11.2019 в справі №820/5044/18, від 28.11.2019 в справі №826/27549/15, від 28.02.2020 в справі №804/2593/17, від 18.06.2020 в справі №339/183/16-а, від 02.09.2020 в справі №1340/4056/18, від 24.09.2020 в справі №1.380.2019.001368, від 18.02.2021 в справі №420/7423/19 та від 25.03.2021 в справі №520/4577/19, вказував про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, моральну шкоду позивач вимагає у зв`язку з порушенням його прав на доступ до публічної інформації.

Водночас, стверджуючи про те, що внаслідок надання неповної, неточної та недостовірної інформації позивачу завдано моральної шкоди, останнім не доведено факту наявності будь-яких обставин, які б свідчили про перенесені душевні та/або фізичні страждання та їх природу, приниження честі та гідності або ділової репутації.

Відтак, апеляційний адміністративний суд уважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, із системного аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Тобто, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та достатніми доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми - це прерогатива суду, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції, а не суду апеляційної інстанції.

За таких підстав колегія суддів уважає за необхідне відмовити у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення.

Стосовно доводу скаржника відносно безпідставного прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення в спрощеному провадження, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Тобто, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення такого права.

У даному випадку ОСОБА_1 забезпечено доступ до суду.

При цьому, колегія суддів вказує, що здійснення судом першої інстанції розгляду справи в порядку письмового провадження без виклику сторін не свідчить про обмеження позивачу доступу до правосуддя.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997року №475/97-ВР, публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983року у справі "Ахеn v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002року "Varela Assalino contre le Portugal", заява №64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Аналізуючи положення процесуального закону у контексті доводів позивача, колегія суддів відмічає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію законодавцем віднесено до справ незначної складності (п.2 ч.6 ст.12 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно із частини другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною третьою статті 257 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із частиною четвертою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми пункту 1 частини 1 статті 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності, зокрема, щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що за предметом спору ця справа відноситься до справ незначної складності, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Відтак, з урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи судом першої інстанції, у межах наданого йому законом розсуду, цілком правомірно вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Жодних порушень норм процесуального законодавства в контексті розгляду даної справи в спрощеному провадженні апеляційним адміністративним судом не установлено, а тому колегія суддів відхиляє відповідні доводи позивача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено колегією суддів, викладені Одеським окружним адміністративним судом в оскаржуваній частині рішення від 27.08.2025 у справі №420/36806/24 висновки не відповідають обставинам справи, а тому така частина судового акту підлягає скасуванню.

Відносно розподілу судових витрат по сплаті судового збору колегія суддів вказує наступне.

Як установлено апеляційним судом, у даному позові, поданому в 2024 році, позивач просить суд визнати протиправними дії Міністерства юстиції України та зобов`язати його вчинити певні дії.

Апеляційний адміністративний суд вказує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності, є однією вимогою немайнового характеру.

За подання такого позову через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір в сумі 968грн. 96коп.

За подання даної апеляційної скарги через систему «Електронний суд» позивачем сплачено судовий збір в сумі 1453грн. 44коп.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується.

У зв`язку з чим, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 2422грн. 40коп.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 у справі №420/36806/24 скасувати в частині щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про надання Міністерством юстиції України листом №80124/ПІ-Б-3392/5.1 від 29.05.2024 недостовірної інформації стосовно прийняття Європейським судом з прав людини рішення про поновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейським судом з прав людини.

Прийняти у вказаній частині нове судове рішення.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо надання ОСОБА_1 листом №80124/ПІ-Б-3392/5.1 від 29.05.2024 недостовірної інформації щодо прийняття Європейським судом з прав людини рішення про поновлення заяви №63403/13 в реєстрі справ Європейським судом з прав людини.

В іншій частині вимог апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 у справі №420/36806/24 без змін.

У задоволенні встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 2422(дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді О.І. Шляхтицький А.Г. Федусик