Справа № 520/18047/25
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 р. Справа № 520/18047/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А.) від 08.09.2025 по справі № 520/18047/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області, що полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 15.09.2023 по 26.06.2025;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 15.09.2023 по 26.06.2025 у розмірі 566 970,91 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 39 551,79 грн (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна гривня 79 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з НУ НП в Харківській області на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 39551,79 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції неправильно розрахував середньоденне грошове забезпечення. Вказує, що відповідачем добровільно нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпусток за 2015-2020 роки в загальній кількості 212 доби в розмірі 187 516,83 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 . Згідно нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпусток на виконання рішення суду відповідачем обраховано середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 у розмірі 884 грн. 51 коп. (187516,83/212=884,51). Крім того, у листі заступника начальника УФЗБО ГУНП в Харківській області О. Тимченко №69706-2025 від 24.07.2025, що наявний в матеріалах справи, зазначено інформацію про те, що в місяці звільнення ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошове забезпечення за 3 дні вересня 2023 року в сумі 2793,20 грн, а саме посадовий оклад (240 грн.), оклад за спеціальним званням (180 грн.), надбавка за стаж служби (147 грн.), надбавка за специфічні умови проходження служби (226,80 грн.), премія щомісячна (1999,40 грн.) Тобто, Головним управлінням Національної поліції в Харківській області самостійно спростовано інформацію зазначену у довідці про доходи № 167 про середньоденне грошове забезпечення у розмірі 216,13 грн., оскільки за 3 дні вересня 2023 року ОСОБА_1 отримав грошове забезпечення у розмірі 2793,20 грн. Середньоденне грошове забезпечення становить (2793,20 грн. / 3 = 931 грн. 06 коп.).

Головне управління Національної поліції в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення в частині зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні до 15335,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що визначаючи розмір середнього заробітку, суд не застосував принцип співмірності, тобто критерії зменшення розміру відшкодування. Позивачу при звільненні нарахована одноразова грошова допомога у розмірі 116930,33 грн., та грошове забезпечення у розмірі 2751,30 грн. 26.06.2025 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі № 520/33802/23 позивачу нараховано 187516,83 грн. Вказує, що на думку відповідача сума в розмірі 15335,4 грн. є розумною та справедливою компенсацією у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції України, що вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами.

Відповідно до витягу з наказу ГУНП в Харківській області від 14.09.2023 № 417 о/с позивач з 15.09.2023 звільнений зі служби за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням). (а.с. 41)

У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахувань та виплат грошового забезпечення під час проходження позивачем служби, позивач звертався до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі № 520/33802/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за період 2015 -2020 року загальної тривалістю 212 діб. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за період: за 2015 рік 3 доби, за 2016 рік 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки, за 2017 рік 30 діб основної відпустки та 11 діб додаткової відпустки, за 2018 рік 30 діб основної відпустки та 12 діб додаткової відпустки, за 2019 рік 30 діб основної та 13 діб додаткової відпустки, за 2020 рік 30 діб основної та 13 діб додаткової відпустки, в загальній кількості 212 діб. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі № 520/33802/23 відповідачем 26.06.2025 виплачено позивачу суму в розмірі 187516,83 грн, що вбачається з роздруківки по картці позивача. (а.с. 11)

Разом з тим, за доводами позивача, відповідач має додатково виплатити йому середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні, однак відповідна виплата йому не була здійснена.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд епршої інстанції виходив з того, що відповідачем не проведено з позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки за 2015-2020 роки, протиправність чого встановлена Харківським окружним адміністративним судом у рішенні від 27.01.2025 та Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 16.04.2025 у справі № 520/33802/23, позивач має право на отримання грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи період, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, суд звертає увагу, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакції частини 1 статті 117 КЗпП України середній заробіток виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, при цьому суд при визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (не більше як за шість місяців), не застосував принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив, визначивши розмір як 39 551,79 грн (216,13 грн х 183 дні).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

За правилами обчислення строків, передбачених цим Кодексом, встановлених положеннями статті 241-1 КЗпП, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Аналіз вищенаведеної норми права дозволяє дійти висновку, що першим днем нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем є наступний за днем події фактичного припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Головним управлінням Національної поліції в Харківській області.

Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що позивач з 15.09.2023 звільнений зі служби за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), що підтверджується витягом із наказу ГУНП в Харківській області від 14.09.2023 № 417 о/с./а.с. 41/

Фактичний розрахунок щодо грошового забезпечення в належному розмірі проведено з позивачем лише 26.06.2025 на виконання рішення суду, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Загальна сума донарахованої доплати склала 187516,83 грн. за вирахуванням військового збору 1,5 %.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що на дату звільнення ОСОБА_1 відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено на виконання рішення суду у справі № 520/33802/23 лише 26.06.2025,в зв`язку з чим наявні підстави для застосування до відповідача наслідків статті 117 КЗпП України.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи позивача в частині наданого ним обрахунку середньоденного грошового забезпечення, з огляду на таке.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 витребувано в позивача дані щодо середнього заробітку за два останні місяці перед звільненням. Витребувані документи зобов`язано надати до суду протягом п`ятнадцяти календарних днів з моменту отримання даної ухвали.

Відповідно до наданої відповідачем довідки про доходи № 167 від 23.07.2025 середньоденне грошове забезпечення позивача склало 216,13 грн. Інших відомостей щодо середнього грошового забезпечення позивача матеріали справи не містять.

Як зазначалось раніше, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не може перевищувати 6 місяців такого прострочення.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців (182 календарних дні) становить 39551,79 грн (216,13 грн х 183 дні), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року та дійшла висновку, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Так, Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З наявного в матеріалах справи листа заступника начальника УФЗБО ГУ НП в Харківській області вбачається, що в місяці звільненні ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення за 3 дні вересня 2023 року в сумі 2751,30 грн., в жовтні 2023 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 116930,33 грн. На виконання рішення Харківчського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі №520/33802/23 позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки, у загальному розмірі 187516,83 грн./а.с.75/

Отже, при звільненні ОСОБА_1 виплачено 2751,30 грн.+116930,33 грн.= 119681,63 грн.

Водночас загальна сума заробітної плати, що повинна була бути виплачена позивачу при звільненні становить 119681,63 грн.+187516,83 грн.= 307198,46 грн.

Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 187516,83 грн у процентному виразі дорівнює 61,04 % = ( (187516,83/307198,46)*100).

Враховуючи, що істотність частки невиплаченого грошового забезпечення складає 61,04%, то розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням принципу співмірності становить (216,13*183)*61,04% = 24142,41 грн.

Колегія суддів зазначає, що такий підхід забезпечить справедливий баланс інтересів сторін: захистить право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустить понесення відповідачем несправедливих та непропорційних майнових втрат.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, та враховуючи межі апеляційного оскарження, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні шляхом викладення третього абзацу резолютивної частини в наступній редакції: "Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 24142,41 грн. (двадцять чотири тисячі сто сорок дві гривні 41 копійка)."

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до приписів статті 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 по справі № 520/18047/25 - змінити виклавши третій абзац резолютивної частини в наступній редакції:

"Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 24142,41 грн. (двадцять чотири тисячі сто сорок дві гривні 41 копійка)."

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 по справі № 520/18047/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Катунов