Справа № 420/33462/25
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 03 жовтня 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (Код ) про відмову у призначені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 15 травня 2025 року №89;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Код ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи за Списком №1 у періоз з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року, а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється внутрішньо переміщеною особою та наразі проживає у місті Одеса, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13 травня 2025 року №5106-. Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після досягнення шістдесятирічного віку. Так, наявний страховий стаж Позивача складає 29 років. Втім, у період з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року Позивач працював на роботі з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1, який відповідно до вимог абз. 10 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має бути подвоєний під час розрахунків. Таким чином, загальний страховий стаж Позивача складає 33 роки, що відповідає вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Втім, як вбачається з рішення про відмову у призначенні пенсії від 15 травня 2025 року №89, підстави для призначення пенсії відсутні. Рішення про відмову за принципом екстериторіальності прийнято Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. З метою підтвердження наявного стажу за Списком №1, Позивачем подано повторну заяву із долученням показів двох свідків, що працювали із ним на тому ж підприємстві у той самий час та надав відповідні документи. Проте, відповідно до листа ГУ ПФУ в Одеській області від 17 вересня 2025 року №26475-24582/Д-02/8-1500/25, Відповідач відмовив у призначені пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, Відповідач не зарахував до стажу в пільговому обчисленні періодів роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року, оскільки відсутні документи, що підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Крім того, Відповідач вказує на можливість подати заяви свідків та відповідні документи, що вже було зроблено Позивачем. Так, у зв`язку із відмовою у призначені пенсії, грубо порушено право ОСОБА_1 на отримання належного йому пенсійного забезпечення, що передбачено чинним законодавством.

Позиція відповідачів обґрунтовується наступним

Відповідачі не погоджується з позовними вимогами позивача, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначають, що Позивач 08.05.2025 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058). Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, який розглядає заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. Відповідно до п. 4.3 Порядку 22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Розглянувши заяву Позивача та надані документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15.05.2025 прийнято Рішення №89, яким Позивачу відмовлено у призначені пенсії за віком. Страховий стаж Позивача становить 29 років 03 місяці 04 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: - за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб зараховані всі періоди трудової діяльності: Не працює. Позивач матиме право на пенсійну виплату при набутті необхідного страхового стажу. Враховуючи вищевикладене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Житомирській області прийнято рішення №89 від 15.05.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком Позивачу відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Крім того, що стосується повторного розгляду заяви Позивача про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) поданою до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відповідачі зазначили, що за перевіркою матеріалів електронної пенсійної справи встановлено, що для зарахування до стажу в пільговому обчисленні періодів роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 з 30.01.1989 по 30.09.1993 відповідно до записів трудової книжки від 13.08.1982 серії НОМЕР_2 підстави відсутні, оскільки Позивачем не надані документи, що підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах (довідки про пільговий характер роботи, з усіх підприємств, де Позивач працював на посадах, які дають право на пенсію за Списком № 1).

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 07 жовтня 2025 року позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позову.

Заявою від 09 жовтня 2025 року позивач усунув недоліки, зокрема надав до суду квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

27 жовтня 2025 року від відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/112396/25).

05 листопада 2025 року від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/33462/25).

Станом на 11 листопада 2025 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача, перевіривши її доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється внутрішньо переміщеною особою та наразі проживає у місті Одеса, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13 травня 2025 року №5106-.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після досягнення шістдесятирічного віку.

Позивач вказує, що у нього наявний страховий стаж, який складає 29 років. Втім, у період з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року позивач працював на роботі з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1, який відповідно до вимог абз. 10 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має бути подвоєний під час розрахунків. Таким чином, позивач вказує, що його загальний страховий стаж складає 33 роки, що відповідає вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, який розглядає заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15 травня 2025 року №89 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У відповідності до зазначеного рішення страховий стаж позивача становить 29 років 03 місяці 04 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб зараховані всі періоди трудової діяльності: не працює. Позивач матиме право на пенсійну виплату при набутті необхідного страхового стажу.

Як вказує позивач, у зв`язку з тим, що у спірний період позивач працював на шахті Ясинівська-Глибока, яка розташована поряд із містом Макіївка Донецької області та наразі знаходиться в окупації, що унеможливлює надання будь яких документів, що підтверджують умови праці за Списком №1, з метою підтвердження наявного стажу за Списком №1, позивачем подано повторну заяву із долученням показів двох свідків, що працювали із ним на тому ж підприємстві у той самий час та надав відповідні документи.

Відповідно до листа ГУ ПФУ в Одеській області від 17 вересня 2025 року №26475-24582/Д-02/8-1500/25, відповідач відмовив у призначені пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, Відповідач не зарахував до стажу в пільговому обчисленні періодів роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року, оскільки відсутні документи, що підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. За перевіркою матеріалів електронної пенсійної справи встановлено, що для зарахування до стажу в пільговому обчисленні періодів роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 з 30.01.1989 по 30.09.1993 відповідно до записів трудової книжки від 13.08.1982 серії НОМЕР_2 підстави відсутні, оскільки позивачем не надані документи, що підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах (довідки про пільговий характер роботи, з усіх підприємств, де Позивач працював на посадах, які дають право на пенсію за Списком № 1).

Вважаючи, вищезазначені дії та рішення відповідача протиправними, незаконними та такими, що порушують права та інтереси позивача, останній звернувся з даним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням

за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального

захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового

державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІУ (далі - Закон №1058-ІУ) також зазначене право деталізоване у Законі України від 05.11.1991 року № 1788-ХІ1 «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788).

Відповідно до ст.1 Закону № 105 8-ІV, пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-ІУ передбачено, що відповідно до цього Закону

в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 114 Закону № 105 8-ІV врегульовані питання щодо призначення пенсії за

віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Так, згідно з частиною першою статті 114 Закону № 105 8-ІV право на пенсію за

віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів

України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на

призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій

цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27

та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Статтею 62 Закону № 1788-ХП передбачено, що основним документом, що

підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового

стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є

трудова книжка.

Пункт 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються

дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості

про періоди роботи.

Отже, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи

виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці

відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу

років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального

трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або

їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального

стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт,

найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні

документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує

стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про

умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального

трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або

їх правонаступників.

Пунктом 18 Порядку № 637, визначено, що у разі знаходження підприємства на тимчасово окупованій території підтвердження стажу роботи може здійснюватися на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників або архівних установ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №439/1148/17.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974р. №162 (зі змінами) (далі Інструкція №162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Згідно з п.2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу; прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань, заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і уставами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції і про виплачені у зв`язку із цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не вносяться.

Пунктом 2.5 Інструкції №162 передбачено, що у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження і заохочення і інші виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати робітнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з п. 2.7 Інструкції №162 якщо підприємство, що внесло неправильний чи неточний запис, ліквідовано, виправлення вносяться правонаступником, а при його відсутності вищестоящою організацією, якій підпорядковувалося ліквідоване підприємство.

Аналогічні приписи містяться і у п. 1.1, 2.4, 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція від 29.07.1993 №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110.

При цьому, п. 1.2 Інструкції №58 від 29.07.1993р. передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Так, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Отже, зміст наведених правових норм свідчить, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній, їх неправильності чи неточності, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Такими документами, зокрема, є архівні та уточнюючі довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, тощо. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці; неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №677/831/17 зазначив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Отже, з вище наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати, що періоди роботи, щодо яких є певні виправлення, не можуть бути зараховані до трудового стажу позивача.

Крім того, не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а. Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019р. у справі №638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Таким чином, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточність записів не може бути підставою для виключення певних періодів роботи (періоду одержання допомоги по безробіттю) з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві та неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи (одержання допомоги по безробіттю), а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Вказане відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 26.06.2019 року у справі №607/4243/17, яка враховується судом в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Зокрема, відповідно до записів у трудовій книжці від 13.08.1982 серії НОМЕР_2 позивач у період з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року працював на шахті Ясинівська-Глибока, яка розташована поряд із містом Макіївка Донецької області та наразі знаходиться в окупації, що унеможливлює надання позивачем будь яких документів, що підтверджують умови праці за Списком №1.

Як встановлено судом, з метою підтвердження наявного стажу за Списком №1, позивачем подано повторну заяву із долученням показів двох свідків, що працювали із ним на тому ж підприємстві у той самий час з наданням відповідних документів.

При цьому, відповідачами у відзивах на позов підтверджено, що для проведення опитування свідків позивач надав до відділу обслуговування громадян: заяву, в якій зазначає: де, коли і ким працював; період роботи, який необхідно підтвердити показаннями свідків; обставини у зв`язку з якими неможливо підтвердити стаж роботи документально; ПІБ та місце проживання свідків; 2) документи, що підтверджують неможливість надання архівних документів (довідки архівних установ про відсутність на зберіганні документів підприємства, довідки про ліквідацію підприємства, довідки з підприємства про незбереження архівних документів із зазначенням причини та ін).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач оминув увагою той факт, що позивач позбавлений можливості надати відповідні документи на підтвердження пільгового стажу, оскільки підприємство, що є розпорядником відповідних документів знаходиться на тимчасово окупованій території. Крім того, до заяви про призначення пенсії позивачем було додано заяви двох свідків, які працювали на тому ж підприємстві в той самий час, а також надано всі необхідні документи, що також було проігноровано відповідачем.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-

рс 2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні в від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та справедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 15 травня 2025 року №89 є протиправним та підлягає скасуванню.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 КАС України, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до пільгового до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи за Списком №1 з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року та з урахуванням висновків суду у даній справі повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.05.2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії, та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивача в сумі 1211,20 грн., підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 15 травня 2025 року №89.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до пільгового страхового стажу ОСОБА_1 період роботи за Списком №1 з 30 січня 1989 року по 30 вересня 1993 року включно.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.05.2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012, ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003, ).

Суддя С.О. Cтефанов