Справа № 400/2222/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/2222/25

Головуючий І інстанції: Мороз А.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Кравченко К.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 28.05.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову відповідача у звільненні його з військової служби відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї - батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю I групи та потребує постійного стороннього догляду;

- зобов`язати відповідача (протягом 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням у даній справі) звільнити його з військової служби «за сімейними обставинами» відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком, який є інвалідом І групи (безстроково), що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК. Як стверджує позивач, він є єдиною особою, яка може утримувати свого батька та здійснювати за ним постійний догляд. Однак, незважаючи на наявність законних підстав для звільнення, відповідач відмовив у задоволенні рапорту про звільнення, не вказавши будь-яких мотивувань відмови. На переконання позивача, долучені до рапорту документи є цілком достатніми для підтвердження наявності у нього підстав, передбачених у пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для звільнення його з військової служби.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у звільненні позивача з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї - батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю I групи і потребує постійного стороннього догляду. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинними відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 968,96 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 26.06.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.05.2023р. і прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивачем не підтверджено наявність підстав для звільнення з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, інвалідом І групи, оскільки додані до рапорту документи підтверджують наявність повнолітньої доньки ОСОБА_1 , яка є членом сім`ї другого ступеня споріднення у відношенні до ОСОБА_2 (батька позивача, який потребує постійного догляду).

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

15.08.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

14.01.2025р. позивач, не бажаючи продовжувати подальше проходження військової служби, подав відповідачу рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рапорт мотивовано тим, що батько позивача - ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду, у той час як інших членів сім`ї першого або ж другого ступеня споріднення, які в змозі надавати такий догляд, окрім позивача, ОСОБА_2 не має.

До вказаного рапорту позивач долучив такі документи: 1) свідоцтво про народження доньки ОСОБА_1 ; 2) інформаційну довідку №19.04-06/9525/2024 від 10.05.2025р. про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, видану Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради; 3) паспорт доньки ОСОБА_1 ; 4) довідку про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №, яка видана 15.06.2021р. Центральним РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області; 5) паспорт ОСОБА_2 ; 6) довідку до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №523037, видана 26.07.2024р. Міжрайонною МСЕК №1; 7) ідентифікаційний код ОСОБА_2 ; 8) свідоцтво про смерть матері - ОСОБА_3 ; 9) форму індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видана МСЕК; 10) роз`яснення Відділу ДРАЦС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) від 18.09.2024р. №23.19-56/139 щодо відсутності у ОСОБА_2 інших дітей; 11) роз`яснення відділу ДРАЦС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) від 20.09.2024р. №23.19-56/143 щодо відсутності у ОСОБА_1 інших дітей; 12) нотаріально засвідчений переклад свідоцтва про реєстрацію місця проживання доньки ОСОБА_4 у Німеччині; 13) нотаріально засвідчений переклад посвідки на проживання доньки ОСОБА_4 у Німеччині; 14) нотаріально засвідчений переклад довідки, виданої 26.09.2024р. Школою професійної підготовки Ротенбургу про навчання доньки ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), у Школі професійної підготовки Ротенбургу, Німеччина.

Також, позивачем були додатково надані відповідачу і інші документи: 1) нотаріально засвідчена копія свідоцтва про народження доньки позивача ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , виданого 22.11.2005р. Міським відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції; 2) нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 від 17.01.2025р. про те, що він обирає свого сина ОСОБА_1 для догляду за ним, оскільки інших повнолітніх дієздатних родичів, які могли б здійснювати догляд за ним, не має; 3) нотаріально засвідчена копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження позивача від 09.05.2024р. №3; 4) нотаріально засвідчена копія рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 22.08.2019р. у справі №487/3392/19 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Окрім цього, ІНФОРМАЦІЯ_6 27.01.2025р. був складений акт обстеження сімейного стану військовослужбовця, перший примірник якого був направлений до ІНФОРМАЦІЯ_7 .

У зв`язку із не отриманням відповіді на рапорт, представник позивача направив відповідачу адвокатський запит, на який відповідачем було надано відповідь з ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.02.2025р. №802/1406.

Як зазначено у вказаній відповіді, відповідачем відмовлено позивачу у звільнені з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю I групи та потребує постійного стороннього догляду.

11.02.2025р. позивачем було розглянуто рапорт позивача та відмовлено у задоволенні рапорту від 14.01.2025р. №110/р, з підстав наявності члена сім`ї другого ступеня споріднення і відсутності документів, що підтверджують необхідність здійснення постійного догляду на підставі висновку МСЕК чи ЛКК, що, власне, і послугувало підставою для його звернення до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати виключно встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Як передбачено у ч.1 ст.106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, а також Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.

Також, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022р. за №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правове регулювання відносин між державою та громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження військової служби врегульовує Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Військовий обов`язок, згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232-ХІІ, установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Визначення «військової» служби міститься у ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я та віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами ч.2 цієї ж статті Закону, проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частинами 3,4 ст.2 Закону №2232-ХІІ визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права і обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

За п.233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. за №1153/2008), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти, а також документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) ТЦК та СП, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави ж звільнення з військової служби безпосередньо визначені ст.26 Закону №2232-ХІІ.

У силу пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII (в редакції, що була чинною у грудні 2024р. і є чинною на момент вирішення спору), під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числі резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається ч.12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

За правилами п.3 ч.12 вказаної вище статті, під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або ж з інших поважних причин на підставі необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або ж якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, на момент виникнення спірних у даній справі правовідносин, необхідною умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану з такої підстави як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи з інвалідністю I чи II групи, або ж якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

У відповідності до вимог п.12.9 розділу XII «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. наказом Міністра оборони України від 10.04.2009р. №170), документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення: за підставами, передбаченими п.п. «б», «в», «д», «є» ч.3, пп. «г», «е», «є» п.1, пп. «б», «г», «д», «е» п.2 ч.4, пп. «а»-«в», «ґ», «к», «р» п.1, пп. «а»-«в», «ґ», «й», «к», «п», «р» п.2, пп. «а», «б», «г», «д» п.3 ч.5, пп. «а»-«в», «ґ», «й» п.1, пп. «а», «б», «г», «і», «й» п.2, пп. «а», «б», «г», «ґ» п.3 ч.6 ст.26 Закону, якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.

Згідно з п.12.9 розділу XII Інструкції №170, перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

При цьому, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. У свою чергу, наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий та доведений до ТЦК та СП за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (п.14.10 розділу XIV Інструкції №170).

Таким чином, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або ж наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту, а також документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.

Так, як встановлено судом 2-ї інстанції, підставою звільнення з військової служби за сімейними обставинами - є необхідність здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю I, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Вказаною вище нормою визначено документи, які підтверджують зазначені обставини, а саме: медичний висновок МСЕК або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

У силу ст.7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005р. №2961-IV, медико-соціальна експертиза щодо осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться МСЕК, а дітей - ЛКК закладів охорони здоров`я. Документи особи з обмеженнями повсякденного функціонування направляються для проходження медико-соціальної експертизи з метою підтвердження стійкого обмеження життєдіяльності і встановлення статусу особа з інвалідністю або ж дитина з інвалідністю у разі виявлення мультидисциплінарною реабілітаційною командою ознак стійкого обмеження життєдіяльності, що зазначається в індивідуальному реабілітаційному плані.

При цьому, за змістом цієї ж статті, залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, а також можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.

Зокрема, перша група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від міри втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягів потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або диспансерному нагляді. До підгрупи А першої групи інвалідності належать особи з виключно високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування. До підгрупи Б - належать особи з високою мірою втрати здоров`я, значною залежністю від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій і які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

МСЕК визначають:

групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю. У разі якщо однією з причин інвалідності є інвалідність з дитинства, вказуються дві причини інвалідності;

види трудової діяльності, рекомендовані особі з інвалідністю за станом здоров`я. Висновок про нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності готується виключно за згодою особи з інвалідністю (крім випадків, коли особу з інвалідністю визнано недієздатною);

причинний зв`язок інвалідності із захворюванням чи каліцтвом, що виникли у дитинстві, вродженою вадою;

ступінь втрати професійної працездатності потерпілим від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання;

ступінь втрати здоров`я, групу інвалідності, причину, зв`язок і час настання інвалідності громадян, які постраждали внаслідок політичних репресій або Чорнобильської катастрофи, військової агресії Російської Федерації проти України;

медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

МСЕК:

встановлюють компенсаторно-адаптаційні можливості особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації;

складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми;

вивчають виробничі, медичні, психологічні, екологічні, соціальні причини виникнення інвалідності, її рівня і динаміки та беруть участь у розробленні комплексних заходів щодо профілактики і зниження рівня інвалідності серед повнолітніх осіб, удосконалення реабілітаційних заходів;

забезпечують своєчасний огляд (переогляд) повнолітніх осіб з порушеннями стану здоров`я, осіб з інвалідністю. У разі якщо особа, яка звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд (переогляд) до комісії за станом здоров`я згідно з висновком ЛКК, огляд (переогляд) проводиться за місцем її проживання (вдома), у тому числі за місцем проживання у стаціонарних установах для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб або в закладах охорони здоров`я, в яких така особа перебуває на лікуванні;

вносять до централізованого банку даних з проблем інвалідності інформацію про осіб, які пройшли медико-соціальну експертизу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

ЛКК закладів охорони здоров`я:

визначають наявність стійкого розладу функцій організму дитини та відповідно можливі обмеження її життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем;

складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми;

надають консультативну допомогу з питань реабілітації і стороннього догляду, диспансерного нагляду або допомоги дітям з інвалідністю;

забезпечують своєчасний огляд (переогляд) дітей із порушеннями стану здоров`я та дітей з інвалідністю.

У п.27 «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. за №1317) передбачено те, що підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Так, до I групи інвалідності належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду чи допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Критеріями встановлення I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи у значному III ступені: нездатність до самообслуговування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до пересування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до орієнтації (дезорієнтація); нездатність до спілкування; нездатність контролювати свою поведінку; значні обмеження здатності до навчання; нездатність до окремих видів трудової діяльності.

До підгрупи А I групи інвалідності належать особи з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування. Критеріями встановлення підгрупи А I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та повну залежність від інших осіб (необхідність постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги).

До підгрупи Б I групи інвалідності належать особи з високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування. Критеріями встановлення підгрупи Б I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє втрату можливості самостійного задоволення з допомогою технічних засобів і за умови відповідного облаштування житла більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб.

У свою чергу, особи з інвалідністю I групи із значно вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та проводити різні види трудової діяльності за умови їх забезпечення засобами компенсації фізичних дефектів або порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів, створення за необхідності спеціальних умов праці, у тому числі вдома.

Підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи: обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома; обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб; обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб.

До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.

II група інвалідності встановляється учням, студентам вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації денної форми навчання, що вперше здобувають відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, у разі наявності в них ознак інвалідності на період їх навчання. Після закінчення навчального закладу видається довідка про придатність їх до роботи у результаті набуття професії.

Особи з інвалідністю II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Так, Верховний Суд у постанові від 30.05.2024р. у справі №140/8768/23 вказав, що лише для І групи інвалідності властиво, що така особа потребує постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги.

Тоді як, для осіб з ІІ групою інвалідності властиві функціональні порушення зі збереженням здатності до самообслуговування, які не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або ж допомозі. При цьому, для осіб з ІІІ групою інвалідності властиві функціональні порушення, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у постанові від 26.06.2024р. у справі №420/23353/23.

У постанові від 11.04.2024р. у справі №420/16689/23 Верховний Суд наголосив на тому, що поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, яка не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, безперервно, постійно.

Також, Верховний Суд дійшов висновку про те, що МСЕК визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким була визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Що ж стосується осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то суд вважає, що такі повноваження можуть бути віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.

У справі ж, що розглядається, на підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком - інвалідом ОСОБА_2 , позивачем було надано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 12.07.1990р., а також довідку до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №523037, видану 26.07.2024р. Міжрайонною МСЕК №1, за змістом якої, батьку позивача було встановлено І групу інвалідності (безстроково) за загальним захворюванням та визначено, що він дійсно потребує постійного стороннього догляду.

Факт додання позивачем до рапорту від 14.01.2025р. копії свідоцтва про народження і вказаної вище довідки (підтвердження І групи інвалідності) відповідач визнав під час апеляційного перегляду цієї справи та жодним чином заперечував.

Стосовно ж тверджень відповідача про те, що ОСОБА_1 не було додано документи, які підтверджують відсутність у батька інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, щодо відсутності у ОСОБА_2 (батька позивача) інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати за ним постійний догляд, позивач разом із рапортом подав нотаріально засвідчені переклади свідоцтва про реєстрацію місця проживання його доньки - ОСОБА_6 у Німеччині, посвідки на проживання доньки у Німеччині, а також довідки, виданої 26.09.2024р. Школою професійної підготовки Ротенбургу, про її навчання.

Як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, з наданих позивачем документів вбачається, що донька позивача - ОСОБА_6 є членом сім`ї другого ступеня споріднення по відношенню до ОСОБА_2 (батька позивача), однак остання, не може здійснювати постійний догляд за ним з об`єктивних причин, а саме через її навчання та проживання у Німеччині через воєнні дії російської федерації проти України.

У світлі встановлених обставин, суд апеляційної інстанції наголошує, що умову звільнення військовослужбовців з військової служби, яка викладена в абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII - «за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення», необхідно тлумачити не лише як їх фізичну відсутність, але й як об`єктивну неможливість виконання такими членами сім`ї першого чи другого ступеня споріднення обов`язків по здійсненню постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, з будь-яких інших об`єктивно існуючих причин.

Здійснюючи аналіз наведеної вище норми Закону №2232-XII, Верховний Суд у постанові від 27.02.2025 справа №380/16966/24 виснував, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає саме реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII.

Застосовуючи подібний підхід до аналізу положень абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII, на підставі яких подано рапорт ОСОБА_1 , дослідивши додані до нього документи, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що позивач надав відповідачу достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду в частині догляду за його батьком, особою з інвалідністю IІ групи, та, при цьому, відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його батька, які б могли реально здійснювати такий догляд. Відтак, відмова у звільнення позивача з військової служби в частині догляду за батьком позивача є протиправною та відповідачем не належно оцінена.

Разом із тим, посилаючись на відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, відповідач не зазначає у своїй відповіді, який саме документ не подано або необхідно подати додатково на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 інших, окрім сина, членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або що такі особи самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Вказане, на думку суду, призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких документів на власний розсуд.

У контексті вищезазначеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу відповідача, що чинним законодавством не передбачено переліку документів, які подаються військовослужбовцем, для підтвердження у нього підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Так само законодавством не передбачено порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Отже, на переконання суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Проте, якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то цілком логічно, що підтвердити їх відсутність неможливо.

Також, судова колегія наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який має надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Тому, відмовляючи позивачу у погодженні рапорту фактично з підстав відсутності документа (документів), який і неможливо надати, то відповідач покладає на позивача надмірний тягар по збиранню доказів.

У той же час, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень має врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати та дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень має уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Отже, як уже було зазначено, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Втім, відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій та рішення, які є предметом оскарження, надано не було.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, на переконання суду, позивач, звертаючись з рапортом від 14.01.2025р. надав відповідачу достатні і належні докази для підтвердження обставин для звільнення з військової служби, а отже відмова відповідача у звільнення з військової служби є протиправною.

Як наслідок, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про задоволення позову не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.11.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: К.В. Кравченко

В.О. Скрипченко