Справа № 320/40657/25
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі за заявою Київської Митрополії Української Православної Церкви про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом Київської Митрополії Української Православної Церкви до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про визнання протиправними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В :

Київська Митрополія Української Православної Церкви звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 16.05.2025 №Н-70/11 «Про проведення дослідження щодо питання наявності ознак Київської Митрополії Української Православної Церкви з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 08.07.2025 №Н-101/11 «Про виявлення ознак афілійованості Київської Митрополії Української Православної Церкви».

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив: зупинити дію наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 08.07.2025 №Н-101/11 «Про виявлення ознак афілійованості Київської Митрополії Української Православної Церкви».

Вказана заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав та інтересів позивача, спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову, а також може призвести до заборони діяльності позивача як релігійної організації та діяльності інших релігійних організації.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у задоволенні заяви представника Київської Митрополії Української Православної Церкви про забезпечення позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення позову - задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в разі невжиття заходів забезпечення позову у вигляді зупинення дії наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 08 липня 2025 року № Н-101/11 «Про виявлення ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви», це призведе до порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів, а також спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову, а також може призвести до катастрофічних наслідків у вигляді заборони діяльності як релігійної організації та діяльності інших релігійних організацій.

На думку апелянта, забезпечення позову не є вирішенням справи по суті, а заявлені позивачем заходи забезпечення позову не є тотожними позовним вимогам.

Оскільки заходи забезпечення позову полягають лише у тимчасовому, до вирішення спору, зупиненні дії певних рішень чи тимчасовій забороні вчиняти певні дії за наявності підстав, передбачених статтею 150 КАС України, відтак оскаржувана ухвала є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що забезпечення позову можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 у справі № 320/40657/25.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як свідчать матеріали справи, у відповідності до п. 1, 2 Статуту Київської митрополії Української Православної Церкви (далі - Київська митрополія УПЦ) Київська митрополія УПЦ є центральним виконавчо-розпорядчим церковним органом (релігійним адміністративним центром) незалежної і самостійної в своєму устрої і управлінні Української Православної Церкви, що здійснює керівництво єпархіальними управліннями, парафіями, монастирями, духовними школами, братствами та іншими релігійними організаціями Української Православної Церкви (УПЦ).

При цьому, Київська Митрополія УПЦ керується в своїй діяльності Святим Письмом, православними догматами і канонами, Статутом про управління УПЦ, ухвалами та рішеннями Помісних соборів, Соборів Єпископів УПЦ, Священного Синоду УПЦ, указами Митрополита Київського і всієї України, Предстоятеля УПЦ, чинним законодавством України та цим Статутом. Київська Митрополія діє під загальним керівництвом Митрополита Київського і всієї України, Предстоятеля УПЦ і представляє за його дорученням і від його імені Українську Православну Церкву у стосунках з іншими Помісними Церквами, державними органами, громадськими об`єднаннями та іншими організаціями.

Разом з тим, Верховною Радою України прийнятий Закон України від 20.08.2024 №3894-ІХ «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій», статтею 16 якого врегульований порядок припинення релігійної організації.

На виконання вказаних положень Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 09.05.2025 № 543 «Про затвердження Порядку проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена», а 17.05.2025 на сайті Державної служби України з етнополітики та свободи совісті розміщено повідомлення про початок дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена.

Відповідно, Державною службою України з етнополітики та свободи совісті видано наказ від 16.05.2025 №Н-70/11 «Про проведення дослідження щодо питання наявності ознак Київської Митрополії Української Православної Церкви з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена».

У подальшому, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті прийняла наказ від 08.07.2025 №Н-101/11 «Про виявлення ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви».

Не погоджуючись з вказаними наказами позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки представником позивача не надано доказів, зокрема того, що Закон України від 20.08.2024 № 3894-ІХ «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» прямо суперечать Конституції України та численним рішенням ЄСПЛ; не надано доказів, що він визнавався неконституційним; не надано жодного рішення ЄСПЛ у контексті тверджень заявника щодо конституційності названого Закону, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:

- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Як свідчать матеріали справи, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті видала наказ від 08.07.2025 №Н-101/11 «Про виявлення ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви».

Подаючи заяву про забезпечення позову шляхом зупинення вказаного наказу, позивач посилається на те, що Закон України від 20.08.2024 № 3894-ІХ «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та постанова Кабінету Міністрів України від 09.05.2025 № 543 «Про затвердження Порядку проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена» прямо суперечать Конституції України та численним рішенням ЄСПЛ, що свідчить про їх очевидну протиправність.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини, зазначені у заяві про забезпечення позову мають перевірятись саме під час розгляду даної справи по суті, оскільки судом буде зупинено наказ відповідача без розгляду самого спору щодо вирішення питання правомірності чи неправомірності виявлення ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви.

Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

За висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 640/110/20, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з наслідками, які настануть внаслідок, зокрема, зупинення дії оскаржуваного адміністративного акта. Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій ст. 150 КАС України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У свою чергу, позивачем не наведено конкретних обставин, які, на його переконання, могли б свідчити про неможливість поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, без вжиття судом заходів забезпечення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішення чи дії суб`єктів владних повноважень безумовно мають певний вплив на права та інтереси особи щодо якої вони прийняті/вчинені.

Водночас, такі обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

У даному випадку, звертаючись до суду із даною заявою заявником не наведено жодної обґрунтованої підстави для вжиття заходів забезпечення майбутнього позову, зокрема представником позивача не надано доказів, зокрема на підтвердження того, що Закон України від 20.08.2024 № 3894-ІХ «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» прямо суперечить Конституції України та численним рішенням ЄСПЛ; не надано доказів, що він визнавався неконституційним; не надано жодного рішення ЄСПЛ у контексті тверджень заявника щодо конституційності вказаного Закону.

Слід наголосити, що вирішення питання про відповідність Конституції України законів України належить до компетенції Конституційного Суду України.

У свою чергу, позивачем не наведено будь-яких прийнятних та переконливих обґрунтувань щодо очевидної протиправності в рішеннях, діях чи бездіяльності Державної служби України з етнополітики та свободи совісті.

Також, останнім не надано доказів щодо існування достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до несприятливих наслідків для його прав, у разі постановлення на його користь судового рішення; не наведено достатніх підстав, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, не надано належних доказів щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень ст. 150 КАС України.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко