Справа № 420/1870/25
Суддя: Бабенко Д.А.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1870/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно зі ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по 19.12.2024 року включно;

зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по 19.12.2024 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та остаточний розрахунок із позивачем при звільненні відповідач здійснив несвоєчасно.

Так, за твердженням позивача, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі №420/8417/24, з урахуванням Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2024, військовою частиною НОМЕР_2 здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 до 17.06.2020 року, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення (матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, грошової компенсації відпустки УБД за 2015-2020 роки) з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, та 19.12.2024 виплачені кошти в сумі 39383,98 грн. Оскільки позивача виключено зі списків особового складу 17.06.2020, а виплати відповідачем здійснено 19.12.2024, то відповідачем затримано розрахунок при звільнені.

Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Відповідач надав відзив, в якому вказав, що відсутні підстави для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, в/ч НОМЕР_2 взагалі відхиляє позицію позивача щодо можливості застосуванням норм КЗпП, зокрема статей 116-117 КЗпП, як норм загального права в даному спорі, оскільки відносини які виникають при проходженні військової служби (в т.ч. щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців) не являються об`єктом регулювання трудового права.

В/ч НОМЕР_2 вважає, що при вирішенні даного спору слід принципово розділяти законодавство, яке регулює трудові відносини (далі трудове законодавство) і законодавством, яке регулює відносини які виникають при проходженні військової служби (далі військове законодавство), як окремі одне від одного загальні норми права, які жодним чином не кореспондуються між собою, а тому не можуть військове законодавство не може вважатись спеціальним відносного трудового.

На переконання відповідача, військове законодавство не може вважатись спеціальним відносно трудового законодавства, а тому при вирішенні спорів, пов`язаних із проходженням військової служби слід застосовувати лише ті норми, які регулюють відносини в галузі військового права, і відступити від позиції Верховного Суду, яка замість поглибленого дослідження правовідносин фактично застосовує аналогію закону у вигляді статей 116-117 КЗпП при вирішенні спорів щодо стягнення середнього грошового забезпечення, не дослідуючи описану вище принципіальну різницю між трудовими відносинами та військовою службою.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з Розпорядженням про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.05.2025 №161, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Токмілової Л.М. з 20.05.2025 у довготривалій соціальній відпустці, що підтверджується даними табелю обліку робочого часу та службовою запискою начальника відділу управління персоналом Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2025, призначено повторний автоматизований розподіл справи №420/1870/25.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у справі №420/1870/25 призначено головуючого суддю Бабенка Д.А.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року прийнято до провадження справу №420/1870/25.

Також вказаною ухвалою суд постановив витребувати в порядку ст. 80 КАС України у відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України:

докази проходження ОСОБА_1 військової служби у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України: копії наказів про зарахування на службу, про виключення зі списків особового складу, тощо;

докази виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі №420/8417/24;

довідку про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , обчислений виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому було звільнено позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100.

Ухвалою від 30.10.2025 суд витребував у НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) інформацію (табель) про здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 та інших платежів при звільненні, їх загальну суму та дату виплати.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та 17.06.2020 позивача виключено зі списків особового складу.

Позивачу при звільненні з військової служби було перераховано та виплачено 166464,14 грн.

Згідно з довідкою відповідача від 09.06.2025 №346, середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням складає 15181,80 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі №420/8417/24:

зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 17.06.2020, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів Україні «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020 рік, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, одноразову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів Україні «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 17.06.2020 за весь час затримки виплати.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 р. у справі №420/8417/24 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року - скасовано, в частині висновку щодо задоволення позовних вимог про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 17 червня 2020 року за весь час затримки виплати, з прийняттям у цій частині нового рішення про залишення без задоволення позовних вимог. В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року залишено без змін.

19.12.2024 відповідачем проведено виплату грошових коштів на користь позивача у загальній сумі 39383,98 грн, що підтверджується банківською випискою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 року у справі №420/13397/24 стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 88142 (вісімдесят вісім тисяч сто сорок дві) грн. 16 коп. з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Також вказаним рішенням суду встановлено таке: «Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України від 06.03.2024 року №133-ос внесено зміни до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України від 17.06.2020 року №281-ОС, а саме абзац: «Відповідно до пп. 3 п. 9 розділу V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби виплатити за 11 календарних років.» викладено в наступній редакції: Відповідно до п.п.3 п.9 розділу V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби виплатити за 12 календарних років.».

Позивачу донараховано одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби та 22.03.2024 року на картковий рахунок позивача зараховано кошти у розмірі 5996,44 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 у справі №420/13048/25 залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 р., відмовлено в повному обсязі в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по 24.04.2025 року включно та зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по 24.04.2025 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних засадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Частинами першою та четвертою статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 16.04.2020 у справі №822/3307/17.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, але не більш ніж за шість місяців.

Подібна позиція з даного питання викладена Верховним Судом у постанові від 22.05.2020 у справі №320/1263/19.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача виключено з особового складу Військової частини НОМЕР_2 з 17.06.2020, остаточний розрахунок з позивачем виплат, які мали були виплачені позивачу проведено 19.12.2024.

Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Тому доводи позивача про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

Стосовно періодів, за які необхідно стягнути середній заробіток, суд зазначає наступне.

Починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19.07.2022 і після цього.

Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 і суд вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Отже, враховуючи постанову Верховного Суду від 29.01.2024 по справі №560/9586/22 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 18.06.2020 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.12.2024.

Стосовно періоду з 18.06.2020 по 18.07.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП (станом на період з 18.06.2020 по 18.07.2022), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, до 18.07.2022, законодавство передбачало обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за весь період затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції станом на період з 18.06.2020 по 18.07.2022) виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється за весь період такої затримки, у зв`язку із чим в даному випадку період затримки з 18.06.2020 по 18.07.2022 становить 760 календарних днів.

Період стягнення з 19.07.2022 по 19.12.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», роботодавець повинен виплатити середній заробіток на користь позивача за період з 19.07.2022 по 19.01.2023.

Схожого висновку дійшов П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 20.02.2024 у справі №420/28960/23.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції відповідно до Закону від 01.07.2022 №2352-ІХ) виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у зв`язку із чим в даному випадку період затримки з 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 184 календарних дня.

Таким чином, загальний період затримки, який підлягає стягненню становить 944 календарних дня (760 + 184).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статті 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Позивачу при звільненні з військової служби було перераховано та виплачено 166464,14 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 року у справі №420/13397/24 встановлено таке: Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України від 06.03.2024 року №133-ос внесено зміни до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України від 17.06.2020 року №281-ОС, а саме абзац: «Відповідно до п.п.3 п. 9 розділу V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби виплатити за 11 календарних років.» викладено в наступній редакції: Відповідно до п.п. 3 п. 9 розділу V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби виплатити за 12 календарних років.».

Позивачу донараховано одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби та 22.03.2024 року на картковий рахунок позивача зараховано кошти у розмірі 5996,44 грн.

Вказані обставини не підлягають повторному доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України.

Враховуючи те, що на виконання Наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України від 06.03.2024 року №133-ос позивачу було виплачено 5996,44 грн., а на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі №420/8417/24 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 р. у справі №420/8417/24 виплачено на користь позивача 39383,98 грн, загальна сума, що підлягала виплаті позивачу на день звільнення складала 211844,56 грн. (166464,14 + 5996,44 + 39383,98)

Відтак, відсоткове співвідношення суми грошових коштів виплачених на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі №420/8417/24 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 р. у справі №420/8417/24 до загальної суми виплати, що мала бути виплачена на день звільнення розраховується наступним чином:

39383,98 грн. х 100 / 211844,56 грн. = 18,59 %.

Згідно з довідкою відповідача від 09.06.2025 №346, середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням складає 15181,80 грн.

Якщо середньомісячне грошове забезпечення розраховано у розмірі 15181,80 грн., то середньоденне в такому випадку розраховується таким чином: 15181,80/61*2 = 303,64 грн. (61 кількість календарних днів у квітні та травні 2020 року, як двох місяців, що передують місяцю звільнення).

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18.06.2020 по 19.01.2023 наступним чином:

944 х 303,64 грн. = 286636,16 грн. х 18,59 % = 53285,66 грн., що становить 18,59 % суми виплати, яка мала бути нарахована на день виключення зі списків особового складу.

Під час розгляду справи судом також враховано висновки ВП ВС, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, а саме: «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».

У пункті 35 постанови від 14.11.2024 у справі №420/6591/23 Верховний Суд дійшов висновку про необхідність встановлювати чи вже було застосовано принцип пропорційності під час обрахування таких сум, перевіряти аргументи відповідача щодо подвійного стягнення з нього спірних сум, встановлювати межі періоду, за який компенсація була сплачена, та досліджувати докази, що це підтверджують.

З урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, суд вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, у зв`язку з тим, що відповідачем вже виплачувався середній заробіток на користь позивача, зокрема, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі №420/13397/24, у розмірі 88142 грн.

З огляду на викладене, в такому випадку середній заробіток за період з 18.06.2020 по 19.01.2023 у загальній сумі має від`ємне значення: -34856,34 грн. (53285,66 88142,00)

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, адже сума стягнення середнього заробітку на користь позивача не може мати від`ємного значення, оскільки в такий спосіб право позивача на належну компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні не може бути захищено.

Суд звертає увагу на пункт 87 постанови ВП ВС від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, у якому вказано: «Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.».

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що метою судового процесу у цій справі не може бути накладення штрафу чи каральної санкції на відповідача (роботодавця) у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні.

Водночас, суд зауважує, що у контексті спірних правовідносин право позивача на належну компенсацію у виді стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повній мірі захищено у судовому порядку згідно з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі №420/13397/24.

До того ж при прийнятті рішення у справі, що розглядається, судом враховані питання:

своєчасного та добросовісного користування особою правом на судових захист - коли особа свідомо поділяє позовні вимоги на частини і заявляє їх не одночасно а через певний проміжок часу що може розцінюватися як умисне збільшення самого проміжку часу, за який можливе стягнення з роботодавця, що також збільшує суму стягнення за ст. 117 КЗпП;

коли такі позовні вимоги звернені до Сил оборони і безпеки України (у найширшому значені), які залучені до відсічі збройної агресії рф.

А тому на переконання суду неодночасне заявлення позивачем вимог по виплаті грошового забезпечення, в тому числі, й при звільненні (виключенні зі списків особового складу), штучно збільшує період, за який можливе стягнення спірних сум із роботодавця (в контексті ст. 117 КЗпП) і в цьому разі розглядається судом як недобросовісне користування правами на судовий захист позивачем.

Суд вважає, що позивач мав розуміти, що він, неодноразово звертаючись до суду з вимогами по виплаті грошового забезпечення, може мати право й на середній заробіток за час затримки розрахунку, а тому, добросовісно користуючись своїм правами, мав б заявити одночасно всі вимоги: як по виплаті грошового забезпечення, так і вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ще при першому зверненні до суду, тобто заявити всі вимоги одразу після звільнення.

Додатково суд зауважує, шо рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 у справі №420/13048/25 залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по 24.04.2025 року включно та зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по 24.04.2025 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

У вказаних судових рішеннях зазначено, що зміна дати остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , в даному випадку не свідчить про наявність підстав для повторного зобов`язання відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку, за період який обмежується шістьма місяцями.

Таким чином, судом враховано й той факт, що позивач вже втретє звертається до суду із аналогічними позовними вимогами щодо виплати на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що додатково свідчить про те, що позивач штучно збільшує підстави для неодноразового звернення до суду з такими вимогами.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, правових висновків Верховного Суду, та встановлених судом обставин, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 77-79, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Дмитро БАБЕНКО

.