Справа № 520/23759/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 р. Справа № 520/23759/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 року (ухвалене суддею Пановим М.М.) в справі № 520/23759/24

за позовом Головного управління ДПС у Харківській області

до ОСОБА_1

про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Харківській області звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило: стягнути до бюджету України з ОСОБА_1 суму податкового боргу в загальному розмірі 161185 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 р. позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 р. та прийняти судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 внесений до Державного реєстру фізичних осіб України за реєстраційним номером облікової картки НОМЕР_1 , є платником земельного податку.

Станом на дату звернення Головного управління ДПС у Харківській області до суду з даним позовом ОСОБА_1 має податковий борг з земельного податку з фізичних осіб у загальному розмірі 161185,00 грн, який виник в результаті несплати грошових зобов`язань з земельного податку з фізичних осіб, визначених контролюючим органом, а саме: податкове повідомлення-рішення № 6-2023-UА0093944 від 27.06.2023 р. нараховано - 80592,50 грн; податкове повідомлення-рішення № -2029-UА0093944 від 31.08.2023 р. нараховано - 80592,50 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення направлені контролюючим органом на адресу відповідача та отримані ним, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відпралення (а.с. 9).

Контролюючим органом сформовано податкову вимогу форми Ф № 0-2040 від 18.12.2023 р. на суму 161185 грн., яка направлена на адресу відповідача, але поштове відправлення із податковою вимогою повернулось контролюючому органу з відміткою «повертається за закінченням терміну зберігання» (а.с. 11, 12)

У зв`язку з тим, що відповідачем податковий борг у добровільному порядку не сплачений, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податковий борг відповідачем самостійно не сплачено та податкова вимога на теперішній час є чинною.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно із п.п. 16.1.3 та п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний, зокрема, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно із пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий борг - це сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України, в разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно п. 42.2 ст. 42 Податкового кодексу України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно із п. 42.5 ст. 42 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до п. 58.3 ст. 58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Судовим розглядом встановлено, що контролюючим органом проведено нарахування земельного податку з фізичних осіб ОСОБА_1 за 2021 р. податковим повідомленням-рішенням № 6-2023-UА0093944 від 27.06.2023 р. та нарахування земельного податку з фізичних осіб ОСОБА_1 за 2023 р. податковим повідомленням-рішенням № -2029-UА0093944 від 31.08.2023 р., які були направленні на адресу відповідача та отримані ним 15.09.2023 р.

В подальшому податковим органом було сформовано податкову вимогу форми Ф № 0-2040 від 18.12.2023 р. на суму 161185 грн., яка направлена на адресу відповідача, але поштове відправлення із податковою вимогою повернулось контролюючому органу з відміткою «повертається за закінченням терміну зберігання».

З урахуванням положень п. 58.3 ст. 58 Податкового кодексу України податкова вимога є врученою відповідачу.

Як свідчать матеріали справи, відповідно довідки ГУ ДПС у Харківській області податковий борг відповідача не переривався, податкова вимога не скасовувалась, не оскаржувалася та на теперішній час є чиною.

Крім того, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025 р. зупинено провадження у справі № 520/23759/24 до набрання законної сили рішення Харківського окружного адміністративного суду в справі № 520/4343/25.

Згідно з інформацією, яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Харківським окружним адміністративним судом 05.05.2025 р. прийнято рішення у справі №520/4343/25, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення № 6-2023-UA0093944 від 27.06.2023 р. прийняте Головного управління ДПС у Харківській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку у сумі 80592,50 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення № -2029-UA0093944 від 31.08.2023 р. прийняте Головного управління ДПС у Харківській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку у сумі 80592,50 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення № 6-2029-UA0093944 від 10.06.2024 р. прийняте Головного управління ДПС у Харківській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку в сумі 95458,00 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 р. апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 р. в справі № 520/4343/25 скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № 6-2023-UA0093944 від 27.06.2023 р., яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку у сумі 80592,50 грн. та визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № -2029-UA0093944 від 31.08.2023 р., яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку у сумі 80592,50 грн. залишено без розгляду; в іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено.

Отже, податкові повідомлення-рішення, на підставі яких виник податковий борг не скасовані та є чинними.

Відповідно до пп. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Згідно з п. 95.1 ст. 95 Податкового кодексу України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Відповідно до п. 87.11 ст. 87 Податкового кодексу України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Так, вищезазначене свідчить про невиконання відповідачем свого податкового обов`язку щодо сплати податків та зборів в строки та у розмірах, встановлених ПК України.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, оскільки за відповідачем обліковується податковий борг на загальну суму 161185 грн., вказана сума заборгованості є узгодженою та не сплаченою відповідачем у добровільному податку порядку, у зв`язку з чим підлягає стягненню з відповідача на користь бюджету України.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії(RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 в справі № 520/23759/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін