Справа № 420/13125/25
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 19 від 10.02.2025 р. щодо відмови у призначенні дострокової пенсії ОСОБА_1 як матері інваліда з дитинства;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері інваліда з дитинства з 16.12.2024 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 03.02.2025 р. позивач звернулась до відповідача-1 із заявою про призначення дострокової пенсії як матері інваліда з дитинства. Однак, відповідач-2 рішенням від 10.02.2025 р. № 19 відмовив у задоволенні заяви позивача, вказавши на відсутність документів щодо визнання дитини позивача - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 особою з інвалідністю до досягнення нею шестирічного віку. Позивач наголошує, що при зверненні із заявою нею долучено висновок, яким підтверджується, що інвалідність її доньки настала до виповнення 16 років. З огляду на вказане, а також враховуючи достатній у позивача страховий стаж для призначення дострокового пенсії, позивач вважає свої права порушеними, а рішення відповідача-2 протиправним.

Ухвалою від 02.05.2025 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

16.05.2025 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що оскільки визнання дитини позивача дитиною, якій до досягнення 6 років встановлено інвалідність, не підтверджено в установленому порядку, підстав для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058 не має. Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм діючого законодавства України. Також наголошує на дискреційності повноважень органів Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії.

16.05.2025 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсії відповідно до Закону 1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (зі змінами), орган, що призначає пенсію, перевіряє зміст та належність оформлення наданих для призначення пенсії документів. Згідно підпункту 6 пункту.2.1 розділу ІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за № 1566/11846, до заяви про призначення дострокової пенсії за віком, згідно п.3) ч.1 статті 115 Закону, додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, та про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю до 6 річного віку. В довідці ЛКК № 19 даних щодо визнання дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою з інвалідністю до досягнення 6 років включно немає. За вказаних обставин, позивачу необхідно долучити медичний висновок для підтвердження інформації, що дитина до досягнення 6 років дитина була дитиною з інвалідністю. Таким чином, Головним управлінням прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058, у зв`язку з відсутністю інформації про наявність інвалідності у дитини до виповнення їй шестирічного віку. Головне управління діяло в межах повноважень визначених чинним законодавством, а тому відсутні правові підстави вважати, що вчинено будь-які протиправні дії відносно позивача.

З урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано, прізвище дружини після розірвання шлюбу - " ОСОБА_6 ".

Відповідно до актового запису серії І-ЖД № 280485 27.06.2000 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище " ОСОБА_9 ".

За медичним висновком № 17 про дитину-інваліда віком до 16 років від 22.06.2004 р. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 має захворювання, яке відповідає розділу І пункту ІІ підпункту 2.1. "Переліку медичних показань, які дають право на одержання соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років", затвердженого наказом Міністерств охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики від 08.11.2001 р. № 454/471/516. Захворювання (патологічний стан): нижня параплегія, порушення функції тазових органів внаслідок перенесеної відкритої хребтово-спинальної травми.

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісію до довідки серії 12 ААА № 310679, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою з інвалідністю І А групи безстроково.

Згідно довідки ЛКК № 19 від 15.01.2025 р., виданої КНП "ЦПМСД Куяльницької сільської ради Подільського району", ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою з інвалідністю І А групи з 26.09.2022 р. безстроково, інвалід з дитинства з 22.06.2004 р. Діагноз: наслідки перенесеної важкої хребтово-спинальної травми 2004 року у вигляді н/параплегії, порушення функції тазових органів по типу нетримання сечі та калу. Стан після декомпресійної ламінектамії, консолідований перелом лівої стегнової кістки.

03.02.2025 р. позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України від 09.07.2003 р. № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, рішенням якого від 10.02.2025 р. № 19 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно Закону №1058, в зв`язку з відсутністю інформації про наявність інвалідності у дитини до виповнення їй шестирічного віку. Відповідно наданих до заяви документів, загальний страховий стаж позивача складає 24 роки 1 місяць 28 днів.

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22, 64 Конституції України).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 р. № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - № 1058-IV).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Зазначене положення кореспондується також із частиною першою статті 17 Закону України від 05.11.1991 р. № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", згідно з якою жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Суд зауважує, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 19.12.2017 р. № 2249-VIII, зокрема у тексті Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 р. № 875-XII, Закон України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" від 16.11.2000 р. № 2109-III, Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 р. № 2961-ІV, слова "інвалід", "дитина-інвалід" та "інвалід з дитинства" в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами "особа з інвалідністю", "дитина з інвалідністю" та "особа з інвалідністю з дитинства" у відповідному відмінку і числі.

Отже, аналіз пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV та частини першої статті 17 Закону № 1788-XII свідчить про те, що право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства (осіб з інвалідністю з дитинства) до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведених норм однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства (особи з інвалідністю з дитинства).

Тож, встановлення компетентними органами інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства (особи з інвалідністю з дитинства), а не дитини без такого роду медичних показань.

Суд звертає увагу, що визначення терміну "інвалід з дитинства" (особа з інвалідністю з дитинства) не міститься ні в Законі № 875-ХІІ, № 2249-VIII, ані в Законі №2109-III.

Водночас, за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317 (далі - Положення № 1317) чинного на момент виникнення захворювання у дитини позивача, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

На думку суд, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Отже, п.2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст.17 Закону № 1788-XII та ст.26, пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 р. (справа № 330/2181/16-а), в якій Велика Палата Верховного Суду підтримала позицію Верховного Суду України у постанові від 27.04.2014 р. (справа № 21-133а14), яка полягає у тому, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Для дострокового призначення пенсії матері дитини-інваліда має значення не факт установлення інвалідності, а момент настання медичних показників для встановлення інвалідності у дитини.

Судом встановлено, що згідно наданих документів інвалідність доньки позивача ОСОБА_2 19.11.1994 р. наступила після досягнення нею шестирічного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 після виповнення 9 років), а позивач не надала висновок ЛКК про те, що її донька до досягнення шестирічного віку мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю, тому враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 330/2181/16-а право позивача на призначення дострокової пенсії за віком прямо пов`язано з наявністю висновку ЛКК про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Позивач не надала доказів, що вона зверталася до відповідного закладу охорони здоров`я для отримання медичного висновку ЛКК про можливість встановлення її доньці ОСОБА_2 до досягнення нею шестирічного віку інвалідності внаслідок травми (захворювання) за встановленим діагнозом. Також і до заяви про призначення пенсії позивач не додала висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її донька мала медичні показання для визнання інвалідом з дитинства (особою з інвалідністю з дитинства) до досягнення шестирічного віку, тож відповідач правомірно відмовив у призначенні дострокової пенсії за віком.

Разом з тим, суд зазначає, що ухвалене судом рішення не позбавляє позивача права повторно звернутись до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (особою з інвалідністю з дитинства), надавши, при цьому, висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її інвалідом з дитинства до досягнення шестирічного віку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.12.2021 р. у справі № 336/2781/17-а(2а/336/294/17), від 18.01.2022 р. в справі № 448/1650/17, від 19.01.2022 р. у справі № 636/2618/17.

Таким чином, відповідачем-2 під час прийняття рішення від 10.02.2025 р. № 19, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку як матері інваліда з дитинства, враховано усі обставини, що мають значення для призначення даного виду пенсії позивачу, як наслідок, відповідач здійснив належний розгляд поданих позивачем заяв і документів та, відповідно, прийняв обґрунтоване рішення про відмову. Отже, рішення від 10.02.2025 р. № 19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, а отже, позовні вимоги позивача в задоволенню не підлягають.

Суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері інваліда з дитинства з 16.12.2024 р., оскільки остання є похідною.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м.Вінниця, вул.Зодчих, буд.22, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко