Справа № 260/4782/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2025 рокум. Ужгород№ 260/4782/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 в повному обсязі грошового забезпечення та компенсації за речове майно належне до виплати ОСОБА_3 з 25.03.2017 року до 15.12.2022 року; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : недоплачене грошове забезпечення (невірно нараховане грошове забезпечення) 154320,00 грн.; недоплачену індексацію грошового забезпечення 241680,00 грн.; компенсацію за невикористані відпустки 54915,00 грн.; компенсацію за неотримане речове майно.

Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що її чоловік загинув від час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини в Донецькій області. Однак після його загибелі належне йому грошове забезпечення та компенсацію неотриманого речового майна у повному обсязі його сім`я не отримала.

02 липня 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі електронний суд відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зокрема, вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу грошового забезпечення її чоловіка, адже такі на момент його смерті були спірними та йому не належали. Після смерті чоловіка позивачу було виплачено належне загиблому військовослужбовцю грошове забезпечення за грудень 2022 року в сумі 125462,19 грн та допомогу на поховання в розмірі 12945,00 грн. Зазначає, що ОСОБА_3 під час проходження військової служби використав всі дні щорічної основної відпустки за 2017 - 2020 роки. Додаткова відпустка як учаснику бойових дій за спірний період йому надана не була. Оскільки ОСОБА_3 був виключений зі списків особового складу як загиблий, а не звільнений, то підстави для виплати членам його сім`ї грошової компенсації за невикористану відпустку відсутні. Також звертає увагу на те, що до складу спадкового майна входить лише призначена та нарахована сума грошового забезпечення, а право на її вимогу в судовому порядку, призначення та виплату згідно з вимогами цивільного законодавства до складу спадщини не входить. Стосовно позовної вимоги про виплату компенсації за неотримане речове майно зазначає, що після смерті ОСОБА_3 його дружині було виплачено компенсацію речового майна в сумі 15531,08 грн. Тому вважає, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

23 липня 2025 року представник позивача подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується. Так, вважає, що право на отримання позивачем належних за життя ОСОБА_3 коштів є беззаперечним та підтверджується нормами чинного законодавства. Окрім того, звертає увагу суду на те, що відповідач не надав жодної інформації про належні норми речового майна.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) є вдовою після загибелі чоловіка - ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), військовослужбовця Збройних Сил України, який проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 25 березня 2017 року по 15 грудня 2022 року.

Перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 22.09.2016, виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Факт загибелі ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 22.12.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.12.2022 №343, ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час відбиття штурмових дій противника в районі населеного пункту Підгородне Донецької області, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 15.12.2022.

Вказаним наказом вирішено виплатити ОСОБА_3 надбавку за особливості проходження служби в розмірі 100% до посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років за грудень 2022 року; щомісячну премію в розмірі 205% за грудень 2022 року; додаткову винагороду за учать у бойових діях у розмірі 100000,00 грн за грудень 2022 року. При цьому зазначено, що грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік виплачена.

Так, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 . Військова частина НОМЕР_1 виплатила його дружині - ОСОБА_1 125462,19 грн грошового забезпечення та додаткової винагорода за грудень 2022 року, 12945,00 грн допомоги на поховання та 15531,08 грн компенсації речового майна.

Не погоджуючись з повнотою проведеного розрахунку, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII (далі - Закон №2011).

Відповідно до норм ст. 9 Закону №2011, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначаються Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 1 Розділу ХХХ Порядку №260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату (п. 2 розділу ХХХ Порядку №260).

Відповідно до абз. 7 ч. 3 ст. 24 Закону №2232, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Загиблий (померлий) військовослужбовець виключається із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) з наступного після загибелі (смерті) дня, військовослужбовець, визнаний у встановленому законом порядку безвісно відсутнім або оголошений померлим, - з дня набрання законної сили рішенням суду.

З наведеного вбачається, що дружині загиблого військовослужбовця виплачується належне грошове забезпечення, а не те, на яке він мав право за життя, та яке не отримав. При цьому під «належними сумами» слід розуміти ті, які особа мала б право отримати за будь-яких обставин, як приклад місячне грошове забезпечення, визначене контрактом. В свою чергу, ні Порядком №260, ані іншими нормативними актами не визначено право на правонаступництво, успадкування, тощо, сум (грошового забезпечення та його складових), які не нараховані, а також не визначені відповідними актами індивідуальної дії, як то наказ, контракт, угода, тощо.

Позивач вважає, що Військова частина НОМЕР_1 у період проходження ОСОБА_3 військової служби протиправно виплачувала грошове забезпечення, у тому числі індексацію, у меншому, аніж встановлено законодавчими нормами розмірі.

Суд встановив, що такі суми грошового забезпечення наразі є спірними, оскільки під час проходження ОСОБА_3 військової служби та до дня його смерті вони відповідачем не нараховувались. В свою чергу ОСОБА_3 за свого життя з відповідним позовом до суду щодо оскарження проведеного Військовою частиною НОМЕР_1 нарахування грошового забезпечення не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 1227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Нормами статей 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які були нараховані, належали до виплати особі за життя і залишилися неотриманими у зв`язку з його смертю.

Подібний за змістом правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №223/793/17-ц.

В ході розгляду цієї справи суд встановив, що ОСОБА_3 за життя не набув права на виплату спірних грошових сум у заявленому в позовних вимогах розмірі та порядку, оскільки за свого життя не звертався до суду з відповідним позовом, а відповідач жодного перерахунку грошового забезпечення самостійно не здійснювався.

Право на грошове забезпечення випливає зі змісту права на соціальний захист, спрямованого на задоволення матеріальних потреб військовослужбовців і реалізується шляхом надання особі достатнього матеріального забезпечення.

Отже, таке право нерозривно пов`язане з особою, якому воно призначено, у зв`язку з чим тільки особа, яка безпосередньо отримувала грошове забезпечення, вважаючи, що воно нараховується та виплачується в неналежному розмірі, може звернутися до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, спірні правовідносини у даній справі пов`язані із правом ОСОБА_3 на отримання спірних сум, яке нерозривно пов`язане із його особою, а не особою позивача по цій справі.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що лише нарахована сума грошового забезпечення входить до складу спадщини, підлягає виплаті спадкоємцям.

Вказана правова позиція узгоджується із постановами Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №484/3648/16-а, від 29.04.2020 у справі №576/1388/17 від 09.02.2023 у справі №600/1290/20-а та від 22.04.2024 у справі №380/5501/23, які в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом під час вирішення наведеного спору.

Отже, за відсутності нарахованих, але невиплачених грошових коштів, належних до дня смерті загиблому ОСОБА_3 , зокрема грошового забезпечення та індексації за період з 26.03.2017 по 15.12.2022, у ОСОБА_1 немає підстав для отримання таких грошових виплат, оскільки виплаті підлягає лише належне (нараховане), але не отримане за життя грошове забезпечення загиблого військовослужбовця.

З огляду на зазначене позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про виплату компенсації за невикористані дні відпустки суд зазначає наступне.

Відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 №426 від 12.03.2025, станом на день виключення ОСОБА_3 з особового складу частини останній не використав 20 діб щорічної основної відпустки за 2021 рік та 30 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік. Окрім того, зазначено, що додаткова відпустка, передбачена ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_3 не надавалась, а грошова компенсація не виплачувалась.

Поряд з цим, грошова компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_1 після смерті чоловіка виплачена на була.

Правомірність своїх дій відповідач аргументує тим, що у разі смерті військовослужбовця грошова компенсація за невикористані дні відпусток не виплачується, оскільки в такому випадку загиблий не звільняється з військової служби.

Оцінюючи правомірність таких тверджень, суд враховує наступне.

Відповідно до статей 1, 2 Закон №2011, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абз. 1 ч. 8 ст. 10-1 Закону №2011, військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Так, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон №504) передбачає такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

Відповідно до ст. 16-2 Закону №504, учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них врегульовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551).

Згідно з ч. 12 ст. 12 Закону №3551, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 24 Закону №504, якою встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація, зокрема, за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Вказане положення кореспондується також з п. 5 Розділу ХХХІ Порядку №260, відповідно до змісту якого військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою (п. 7 Розділу ХХХІ Порядку №260).

Частина 6 ст. 24 Закону №504 визначає, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Варто зауважити, що Конституційний Суд України у рішенні від 07.05.2002 р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) указав, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання виплати членам сім`ї померлого військовослужбовця компенсації за не використані дні відпусток, що не були одержані ним за життя, не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, частина 5 статті 83 якого визначає, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Отже, суд вважає, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, в тому числі передбаченої ст. 16-2 Закону №504, входить до складу спадщини та повинна бути виплачена членам сім`ї померлого. Разом з тим, суд зазначає, що розрахунок суми такої грошової компенсації належить до дискреційних повноважень Військової частини НОМЕР_1 . Суд, в свою чергу, може виключно перевірити правильність проведених нарахувань. Ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані її загиблим чоловіком дні щорічної відпустки. Відповідно питання щодо обрахунку суми такої компенсації повинна здійснити саме Військова частина НОМЕР_1 на виконання рішення в цій справі.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту прав ОСОБА_1 є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані її чоловіком ОСОБА_3 дні щорічної основної та додаткової відпустки як учасником бойових дій за 2017 - 2022 роки.

Таким чином, заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про нарахування та виплату в повному обсязі компенсації за речове майно, належне до виплати ОСОБА_3 за період з 25.03.2017 року до 15.12.2022 року суд зазначає наступне.

Статтею 9-1 Закону №2011 передбачено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, в тому числі, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктами 4 - 7 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

У разі загибелі (смерті) військовослужбовця грошова компенсація виплачується рівними частками членам його сім`ї та утриманцям.

Члени сім`ї та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця подають за місцем його військової служби заяву про отримання грошової компенсації.

Грошова компенсація членам сім`ї та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця виплачується у разі, коли заява надійшла протягом трьох років з дня загибелі (смерті) або з дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим.

Члени сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Отже, законодавством встановлено, що у разі загибелі військовослужбовця члени його сім`ї та утриманці мають право на отримання грошової компенсації у рівних частинах, яка виплачується на підставі відповідних заяв таких осіб за наявності довідки про вартість речового майна, що видається відповідно до Порядку №178.

Судом встановлено, що 23 травня 2023 року Військова частина НОМЕР_1 перерахувала ОСОБА_1 15531,08 грн як грошову компенсацію за неотримане її чоловіком речове майно.

Така компенсація була виплачена на підставі відомостей довідки №2 від 31.01.2023 про вартість речового майна, що належить до видачі капітану ОСОБА_3 . Згідно з відомостями такої довідки вартість речового майна, що належала до видачі ОСОБА_3 становила 15767,59 грн.

З цього приводу суд зазначає, що законодавець встановив обов`язок військової частини виплатити військовослужбовцю грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі, зазначеному у довідці про вартість речового майна, що належить до видачі. На виконання такої законодавчої норми Військова частина НОМЕР_1 видала довідку №2 від 31.01.2023 із зазначенням переліку, кількості та вартості речового майна, що належить до видачі капітану ОСОБА_3 , та загальної суми грошової компенсації за таке.

Стверджуючи про невиплату в повному обсязі Військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за речове майно, ОСОБА_1 не наводить жодних обґрунтувань, в чому саме полягає неповний розрахунок, як і не зазначає, вартість якого майна не було відшкодовано. Натомість відповідач заявляє, що вартість такого майна була відшкодована в повному обсязі, на підтвердження чого надав суду копію довідки №2 від 31.01.2023 та платіжної інструкції №23-3747 від 23.05.2023.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві, в розумінні ч. 1 ст. 72 КАС України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Незважаючи на те, що згідно з нормами КАС України обов`язок доказування покладено на суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що позивач повинен також докладати певних зусиль для обґрунтування та доведення правомірності заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду узгоджується з нормами ст. 160 КАС України, що встановлюють вимоги до позовної заяви. Так, зокрема, ч. 1 зазначеної статті передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно п. 5 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, стверджуючи про протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо неповного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за речове майно, позивач жодних належним та достатніх доказів на підтвердження таких обставин до суду не надала.

Натомість відповідач надіслав до суду докази на підтвердження правомірності своїх дій. За відсутності з боку позивача будь-яких аргументованих спростувань достатності та належності наданих відповідачем доказів, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому суд відхиляє доводи представника позивача щодо ненадання відповідачем жодної інформації про належні норми речового майна, оскільки такі затверджені наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, що перебуває у вільному доступі. Отже, відомості такого могли бути самостійно враховані позивачем при обґрунтуванні заявлених позовних вимог.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Суд не здійснює розподіл судових витрат, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані її чоловіком ОСОБА_3 дні щорічної основної та додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2017 - 2022 роки.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані її чоловіком ОСОБА_3 дні щорічної основної та додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2017 - 2022 роки.

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін