Справа № 640/25771/19
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2025-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2025 року м. ПолтаваСправа № 640/25771/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №640/25771/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

23.12.2019 адвокат Ковальський Олександр Борисович, здійснюючи на підставі ордеру серія КС №159282 на надання правничої допомоги від 21.12.2019 представництво інтересів громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, що заявлений до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - ЦМУ ДМС), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.11.2019 №392 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з підстав ненадання заявницею довідки про місце проживання за кордоном.

Мотивуючи обставини протиправності оскарженого рішення відповідача, представник позивача зазначає, що підстава відмови у наданні дозволу на імміграцію особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили неправдиві відомості чи подали підроблені документи, що передбачена пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не відповідає дійсності, оскільки заявниця подавала правдиві відомості та дійсні документи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.12.2019 справу розподілено до провадження судді Чудак О.М.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Чудак О.М. від 27.01.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

02.03.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 24-66), в якому представник відповідача висловив свої заперечення проти задоволення позову. З посиланням на норми п. 3 ч. 5 ст. 9 Закону України "Про імміграцію" та абз. 5 п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, якими визначено, що разом з клопотанням про надання дозволу на імміграцію у разі зазначення у заяві про надання дозволу свідомо неправдивих відомостей, представник стверджує, що в матеріалах справи громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_3 відсутня довідка про місце проживання за кордоном.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2020 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача щодо розгляду справи №640/25771/19 з повідомленням сторін.

06.03.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив (а.с. 73-77), в якій представник позивача зазначає про неправдивість тверджень відповідача з приводу того, що в матеріалах справи ОСОБА_3 відсутня довідка про місце проживання за кордоном. Звертає увагу суду на обставини того, що в переліку документів, які подаються разом із заявою про міграцію в Україну було зазначено, що подається довідка про місце проживання за кордоном або листок вибуття з місця проживання за кордоном. У зв`язку з цим позивачка подала адресний листок вибуття з місця проживання за кордоном.

У зв`язку з прийняттям Закону України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" та на виконання його приписів наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, пунктом 14 якого передбачено, що визначення суду для розгляду конкретних судових справ, у тому числі поєднаних судових справ, здійснюється в базі даних шляхом пакетного автоматизованого розподілу судових справ.

За наслідками автоматизованого розподілу судових справ між судами справу №640/25771/19 розподілено до Полтавського окружного адміністративного суду, куди справа надійшла 11.03.2025.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 справу №640/25771/19 прийнято до провадження, залучено до участі у справі в якості в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 . Призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження). Розпочато розгляд справи №640/11279/20 по суті спочатку.

30.10.2025 до суду від представника позивача надійшла заява, в якій той повідомив суд про підтримання заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 КАС України суд здійснює розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Узбекистан, факт чого підтверджується національним паспортом НОМЕР_1 , дата видачі 24.04.2016 (а.с. 10-12).

Відповідно до відомостей адресного листка убуття від 14.08.2015 ОСОБА_4 вибула з місця реєстрації: АДРЕСА_1 до України, мета виїзду - ПМЖ (а.с. 13).

28.11.2018 позивач звернулася до ЦМУ ДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України від 07.06.2001 №2491-ІІІ "Про імміграцію" як особі, яка є матір`ю дочки іммігрантки ОСОБА_5 (а.с. 40).

До своєї заяви позивач, зокрема, додала копії:

- тимчасової посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 (а.с. 41);

- паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 24.04.2016 на ім`я ОСОБА_4 , з перекладом (а.с. 42-45);

- довідку консульського відділу посольства Республіки Узбекистан в Україні від 23.11.2018 про те, що ОСОБА_4 за даними Інформаційного центру МВС Республіки Узбекистан судимою, чи такою, що притягалася до кримінальної відповідальності на території Республіки Узбекистан, не значиться (а.с. 46-48);

- свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 щодо доньки ОСОБА_6 з громадянином України ОСОБА_7 (а.с. 49);

- нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 з проханням про надання дозволу на імміграцію її матері громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , та гарантіями її фінансового забезпечення на належному рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законодавством (а.с. 50);

- свідоцтва про народження ОСОБА_3 від 14.11.1984 серія НОМЕР_3 (а.с. 51-52);

- паспорта серії НОМЕР_4 , виданого 22.11.2013 на ім`я ОСОБА_8 , з перекладом (а.с. 53-54);

- нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_9 з повідомленням про відсутність заперечень проти постійного місця проживання громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (а.с. 55);

- паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_9 серії НОМЕР_5 (а.с. 56-57);

- сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду ОСОБА_4 від 29.10.2020 (а.с. 58);

- консультаційний висновок спеціаліста від 28.10.2018 про відсутність у ОСОБА_4 хвороби туберкульозу та інших інфекційних захворювань (а.с. 59).

За надісланим запитом щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію (а.с. 60) відповідач отримав відповідь від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 29.05.2019, в якій зазначено, що інформація про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" громадянці Узбекистану ОСОБА_4 відсутня (а.с. 62-61).

Крім цього, згідно з відповіддю від 19.04.2019, отриманої від Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України, інформація, зокрема, щодо ОСОБА_4 у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного контролю заборонено в`їзд в Україну, станом на 18.04.201 на 09:00 відсутня (а.с. 63).

28.11.2019 ЦМУ ДМС було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №392, яким громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 39).

При цьому у висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого начальником ЦМУ ДМС 28.11.2019, зазначено, зокрема про те, що відповідно до наданих документів іноземка є матір`ю іммігрантки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має дозвіл на імміграцію в Україну та документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 терміном дії безстроково. Громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_4 має намір проживати та зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Власник квартири ОСОБА_9 надала письмову згоду щодо реєстрації та проживання іноземки за вказаною адресою. Пунктом 3 частини 5 статті 9 Закону України "Про імміграцію" та абзацом 5 пункту 11 Порядку провадження визначено, що разом з клопотанням про надання дозволу на імміграцію, зокрема, додаються документ про місце проживання за кордоном. Однак, в матеріалах справи громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня довідка про місце проживання за кордоном (а.с. 28-29).

Позивач, не погодившись з мотивами відмови, 24.12.2019 подала на ім`я голови ДМС України Соколюка М.Ю. заяву, в якій просила скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2019 №392 та наполягала на тому, що нею разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подавався лист вибуття з нотаріально засвідченим перекладом. Також вказувала, що перед подачею документів у листопаді 2018 року інспектори міграційної служби кілька разів перевіряли наявність усіх документів, повний перелік документів з перекладами та нотаріальним завіренням, які вимагалися для імміграції, були надані в повному обсязі.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 до вищевказаної заяви приєднала адресний листок убуття від 14.08.2015 (а.с. 13, 38).

Зважаючи на неприйняття ДМС України рішення про скасування рішення від 28.11.2019 №392, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон №3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України від 07.06.2021 №2491-III "Про імміграцію" (надалі - Закон №2491-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону №2491-III).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Підпунктом 6 частини 2 статті 4 Закону №2491-III визначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статті 9 Закону №2491-III, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються:

1) для осіб, зазначених у пункті 1 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує підтримку їхнього клопотання центральним органом виконавчої влади України;

2) для осіб, зазначених у пункті 2 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці;

3) для осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 4 цього Закону, - копії статуту та/або зареєстрованих договорів (контрактів) про інвестиційну діяльність та довідка банку про надходження іноземної інвестиції в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України;

5) для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, який підтверджує, що особа раніше перебувала в громадянстві України;

6) для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні;

8) для осіб, зазначених у пункті 8 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа, що підтверджує встановлення особі статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також документ, що підтверджує факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з дня встановлення їй статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) для осіб, зазначених у пункті 9 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує факт проходження військової служби у Збройних Силах України;

10) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України;

11) для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України";

12) для осіб, зазначених у пункті 4 частини третьої статті 4 цього Закону, - подання центрального органу виконавчої влади України про те, що імміграція особи становить державний інтерес для України;

13) для осіб, зазначених у пункті 5 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують отримання статусу закордонних українців, або копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки із закордонними українцями.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (надалі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме:

висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

осіб, які раніше перебували в громадянстві України;

батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей;

осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС).

Згідно з пунктом 11 Порядку №1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються:

паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок;

засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;

документ про місце проживання (в Україні та за кордоном);

документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо);

документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах;

квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За правилами пункту 16 Порядку №1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (пункт 19 Порядку №1983).

Тож, територіальні органи ДМС України вправі витребовувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб або інших осіб на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації органи ДМС України приймають відповідне рішення.

У той же час вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію визначає частина 1 статті 10 Закону №2491-III.

Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах цієї справи відсутні будь-які докази того, що позивач надавав відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

В оскаржуваному рішенні не зазначено, які саме неправдиві відомості або підроблені документи були надані позивачем під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Лише зі змісту висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_10 , стає очевидним, що фактичною підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію слугували обставини відсутності в матеріалах справи громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 довідки про місце проживання за кордоном.

З цього приводу суд вважає за доцільне зазначити наступне.

У спірному випадку позивач наполягає на тому, що нею до органу міграційної служби надавався адресний листок убуття від 14.08.2015, в якому зазначено, що ОСОБА_4 вибула з місця реєстрації: АДРЕСА_1 до України, мета виїзду - ПМЖ (а.с. 13).

Відповідач же у свою чергу факт неподання ОСОБА_4 разом із заявою про надання дозволу на імміграцію листка убуття від 14.08.2015 жодним чином документально не спростував.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на той факт, що у матеріалах справи органу ДМС відсутні докази того, що відповідачем вживались будь-які дії з метою отримання від ОСОБА_4 довідки про місце проживання за кордоном.

Крім цього, слід зауважити, що позивач, не погодившись з відмовою у наданні дозволу на імміграцію в Україну, 24.12.2019 подавала на ім`я голови ДМС України Соколюка М.Ю. заяву, в якій просила скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2019 №392, наполягаючи на тому, що нею разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подавався лист вибуття з перекладом та нотаріальним завіренням. Також вказувала, що перед подачею документів у листопаді 2018 року інспектори міграційної служби кілька разів перевіряли наявність усіх документів, повний перелік документів з перекладами та нотаріальним засвідченням, які вимагалися для імміграції, були надані у повному обсязі.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 до вищевказаної заяви було долучено адресний листок убуття від 14.08.2015 (а.с. 13, 38).

Отже, з`ясована судом обставина надання заявницею адресного листка убуття фактично свідчить про наявність у матеріалах справи громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_4 документу, про відсутність якого стверджував відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви.

За викладених обставин суд визнає необґрунтованим такий мотив відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну як зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів, а саме - неподання ОСОБА_4 довідки про місце проживання за кордоном.

Голослівні твердження відповідача з цього приводу без будь-якого підтвердження цьому не можуть сприйматися судом в якості доводів обґрунтованості та законності оскарженого рішення.

Зважаючи на те, що у спірному випадку відповідачем так і не було надано належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону №2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію, суд визнає це достатньою підставою для скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2019 №392 через його необґрунтованість з огляду на відсутність у його мотивах перевірених та доведених обставин, достатніх для прийняття такого несприятливого для особи рішення.

Крім цього, суд зазначає, що рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути обґрунтованими, із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а також відповідати принципу правової визначеності.

Оскаржуване рішення відповідача жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не містить.

Спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на вищезгадану норму Закону та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття, внаслідок чого сформульоване без достатньої чіткості.

Більш того, суд звертає увагу ще й на те, що відповідач жодним чином не спростував фактичне подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" від 21.06.1988 та у справі "Каплан та інші проти Норвегії" від 24.07.2014, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх фактичних та юридичних підстав для визнання протиправним і скасувати рішення ЦМУДМС про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2019 №392.

Підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону №2491-ІІІ передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Отже, саме до дискреційних повноважень ДМС належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 року у справі № 826/16079/18.

За висновками Європейського Суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Положення Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, що були прийняті 11.03.1980 Комітетом Міністрів, передбачають, що під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, суди зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальних стандартів демократичного суспільства. Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів "згідно із законом" означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) треба розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про надання дозволу на імміграцію в Україну з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.

За таких обставин позов слід задовольнити у повному обсязі у спосіб, визначений судом.

За подання цього адміністративного позову до суду позивач сплатив за реквізитами Окружного адміністративного суду міста Києва судовий збір в розмірі 768,40 грн, який в силу положень статті 139 КАС України, слід відшкодувати на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 у справі №640/25771/19 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 28.11.2019 №392 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити повторний розгляд заяви громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2018 з урахуванням висновків суду, сформульованих у даному рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Позивач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_7 ; АДРЕСА_4 ).

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (; вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02140).

Третя особа: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ; АДРЕСА_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун