Справа № 200/7873/24
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року справа №200/7873/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 р. у справі № 200/7873/24 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дій, скасування подання та наказу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства Юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила: визнати неправомірною дією департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо зазначення у відповіді від 24.10.2024 № 147411/155889-33/24/20.4.1. на скаргу ТОВ Красний рибак від 12.08.2024 про порушення позивачкою при здійсненні виконавчого провадження № 75662234 вимог законодавства щодо стягнення основної винагороди приватного виконавця та зобов`язати надати іншу відповідь; визнати протиправним та скасувати подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024, наказ Міністерства юстиції України №2767/7 від 08.11.2024 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року відмовлено у задоволені позову.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що наказом Міністерства юстиції України № 2767/7 від 08.11.2024 зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни, відомості про це внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Підставою для зупинення зазначено подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.10.2024 № 149983/20.4.1/33-24, у якому зазначено, що у Міністерстві юстиції України на розгляді перебувала скарга ТОВ «Красний рибак» від 12.08.2024, у якій зазначалось, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. при здійсненні виконавчого провадження № 75662234 з примусового виконання ухвали суду про накладення арешту на кошти винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди та примусово стягнуто з рахунків товариства суму основної винагороди приватного виконавця.

Позивачка вважає неправомірними подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.10.2024 № 149983/20.4.1/33-24 і наказ Міністерства юстиції України № 2767/7 від 08.11.2024 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є., оскільки приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Ухвала про забезпечення позову є рішенням немайнового характеру, тому основна винагорода приватного виконавця в даній справі розрахована у вигляді фіксованої суми.

Позивачка вважає, що виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця не є тотожними поняттями та мають різну правову природу. Тому обмеження по стягненню виконавчого збору, передбачене п. 1 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII, не є перешкодою для стягнення основної винагороди, а висновки відповідачів про те, що основна винагорода приватного виконавця не стягується, так само як і виконавчий збір за виконавчим документом про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню, є безпідставними і необґрунтованими.

Законодавством передбачено дві категорії справ та дві ставки основної винагороди приватного виконавця: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Ухвала про забезпечення позову є рішенням немайнового характеру, тому основна винагорода приватного виконавця в даній справі розрахована у вигляді фіксованої суми - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Скаржник зазначає, що виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця не є тотожними поняттями та мають різну правову природу.

У разі розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця випадків, коли не стягується виконавчий збір, приватний виконавець, в силу вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», був би позбавлений основної винагороди взагалі.

Частина п`ята статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» стосується випадків нестягнення саме виконавчого збору. Її норми не поширюють дію на основну винагороду приватного виконавця, а тому не установлює випадки, коли ця винагорода не стягується.

Аналогічні висновки зроблено у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2020 у справі № 640/6402/20, постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 160/10320/22, постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 500/4626/22.

Тому обмеження по стягненню виконавчого збору, передбачене п. 1 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII, не є перешкодою для стягнення основної винагороди.

Стаття 45 Закону №1404-VIII передбачає черговість розподілу стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум, у тому числі від реалізації майна боржника.

Тобто вимоги частини третьої цієї статті щодо поширення порядку для стягнення виконавчого збору на основну винагороду приватного виконавця стосуються виконання рішень, за якими підлягають стягненню грошові суми (у тому числі одержані від реалізації майна боржника). Отже, такий порядок стосується лише рішень майнового, а не немайнового характеру.

Ухвала Господарського суду Одеської області про забезпечення позову від 22.07.2024 у справі №916/3210/24 шляхом накладення арешту на кошти боржника є рішенням немайнового характеру, яка фактично була виконана приватним виконавцем 30.07.2027 після накладення арешту на кошти боржника.

Також, позивачкою зазначалось, що в оскаржуваному поданні було посилання на попередній наказ про зупинення діяльності позивачки - № 2693/7 від 22.03.2024. Як з`ясувалось у судовому розгляді справи відповідачем помилково вказано дату наказу № 2693/7 не 24.11.2023, яка є вірною датою, а 22.03.2024.

Також скаржник зазначає, що в порушення вимог Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців та Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» оскаржуване подання погоджено п`ятьма членами Дисциплінарної комісії власноручним підписом дистанційно (засобами електронної пошти) без застосування кваліфікованого електронного підпису. Встановити справжність власноручного підпису на поданні неможливо без електронної індентифікації членів Дисциплінарної комісії.

Відповідно до п. 9 наказу Міністерства юстиції України від 27.11.2017 № 3791/5 «Про затвердження Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців» головою Дисциплінарної комісії є Міністр юстиції України або заступник Міністра юстиції України.

Голова Дисциплінарної комісії організовує роботу Дисциплінарної комісії, визначає та затверджує порядок денний її засідань, а також розподіляє обов`язки між її членами. У разі відсутності голови Дисциплінарної комісії його обов`язки виконує заступник голови Дисциплінарної комісії.

В порушення зазначених норм голова Дисциплінарної комісії заступник Міністра юстиції Гайченко А.В. не приймав участь у розгляді оскаржуваного подання та у голосуванні.

Відповіддю Міністерства юстиції від 30.12.2024 повідомлено, що відомості про погодження/непогодження подання головою Дисциплінарної комісії приватних виконавців Гайченком А.В. до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не надходили .

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначає, що у мотивувальній частині постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватним виконавцем, зазначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року. З 01.01.2024 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 3028,00 грн. Розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, становить 24224,00 гривень

30.07.2024 приватним виконавцем у цьому виконавчому провадженні винесена постанова про арешт коштів, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 496771,47 гривень.

В рамках зазначеного виконавчого провадження, приватним виконавцем було стягнуто кошти в сумі 24624,00 гривень та 1052,46 гривень. Кошти в розмірі 24224,00 гривень були перераховані Матвійчук Н.Є. як основна винагорода приватного виконавця (платіжна інструкція від 31.07.2024 № 2).

18.09.2024 приватним виконавцем у ВП № 75662234 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до приписів частини 3 статті 45 Закону № 1404-VIII встановлено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Частинами 1-3 статті 27 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Також, згідно з частиною 5 статті 27 Закону № 1404-VІІІ зазначено перелік виконавчих документів, при виконанні яких виконавчий збір не стягується, до якого входять виконавчі документи про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05.09.2018 у справі № 635/5151/17-ц, від 28.04.2020 у справі 480/3452/19, у справі № 11.10.2023 у справі № 140/1126/23.

Виходячи з зазначених положень Закону № 1403-VIII, Закону № 1404-VІІІ та Порядку виплати винагород відповідач зауважує, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється за виконання виконавчих документів про стягнення коштів, аліментів, передачу майна, виконавчих документів немайнового характеру.

Перелік рішень немайнового характеру визначено розділом VIII Закону № 1403-VIII.

Рішення про накладення арешту на майно (кошти) боржника не належать до зазначеного переліку.

З огляду на це та враховуючи, що законодавством не передбачено стягнення основної винагороди за виконання рішення (ухвали) про накладення арешту на майно (кошти) боржника зазначає, що за виконання рішень зазначеної категорії основна винагорода приватного виконавця не стягується.

Також, відповідно до частини шостої статті 31 Закону № 1403-VIII, основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

При цьому, пунктом 1 частини четвертої статті 5 Закону № 1404-VIII встановлено, що приватний виконавець не може виконувати рішення, якщо боржником або стягувачем є сам приватний виконавець.

Враховуючи положення законодавства, у разі визначення приватним виконавцем у постанові про стягнення з боржника основної винагороди від 30.07.2024 у вигляді фіксованої суми, така постанова підлягає виконанню після винесення у ВП № 75662234 постанови про закінчення виконавчого провадження шляхом пред`явлення її до виконання, в порядку встановленому Законом № 1404-VIII, до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

З огляду на це враховуючи, що постанова про закінчення ВП № 75662234 винесена 18.09.2024 відповідач зазначає, що стягнувши 31.07.2024 у цьому виконавчому провадження основну винагороду приватного виконавця в сумі 24224,00 гривень приватний виконавець порушила вимоги частини шостої статті 31 Закону № 1403-VII та пункту 1 частини четвертої статті 5 Закону № 1404- VIII.

Також, згідно з резолютивною частиною ухвали, арешт на кошти боржника мав бути накладений у розмірі 472147,47 гривень.

Згідно з постановою приватного виконавця про арешт коштів від 30.07.2024, арешт на кошти боржника накладено в сумі 496771,47 гривень, чим порушено вимоги пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII згідно з яким, заходи примусового виконання рішень мають здійснюватись виконавцем у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.

Також, суд обґрунтовано вважає, що помилково вказана у оскаржуваному Поданні дата наказу № 2693/7 жодним чином не спростовує факт порушення вимог законодавства під час вчинення нею виконавчих дій та не є такою, що впливає на правомірність прийняття Подання.

Передбачене підпунктом 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VIII зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць не є видом дисциплінарного стягнення за вчинення дисциплінарного проступку, а є заходом впливу, що застосовується до приватного виконавця під час дії воєнного стану у разі виявлення ознак грубого порушення вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків.

При цьому звертає увагу, що положення підпункту 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VIII та розділу V Порядку є спеціальними нормами, які регулюють порядок здійснення Міністерством контролю за діяльністю приватних виконавців у період дії на території України воєнного стану.

Також, Наказом Міністерства № 4987/5 від 07.11.2022 «Про затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України», у зв`язку з воєнним станом в країні, внесені зміни до Положення № 3791/5, відповідно з якими не передбачено проведення засідань Дисциплінарної комісії з метою розгляду подання про зупинення діяльності приватного виконавця, а передбачено погодження подання членами Дисциплінарної комісії, шляхом проставлення відмітки на сканованій копії подання, яке надсилається на електронні адреси членів, або ж власноручно підтвердити погодження/непогодження на оригіналі примірника подання.

Посилання Позивача на пункт 16 Положення № 3791/5, яким передбачено підписання протоколу засідання Дисциплінарної комісії її членами, які брали участь в її засіданні дистанційно, кваліфікованим електронним підписом, є помилковим та таким, що ґрунтується на невірному трактуванні закону.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.

Матвійчук Н.Є. є приватним виконавцем ( посвідчення приватного виконавця № 0525 від 01.07.2020).

Згідно інформаційної довідки № 1111 з Єдиного реєстру приватних виконавців України, виданої 11.11.2024 Матвійчук Н.Є. здійснює діяльність на території виконавчого округу Одеської області.

Господарським судом Одеської області 22 липня 2024 року у справі № 916/3210/24 прийнято ухвалу, якою заяву ТОВ ТД КВАДРО ПЛЮС 2020 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на кошти у розмірі ціни позову 472147,47 гривень, які обліковуються на банківських рахунках товариства з обмеженою відповідальністю Красний Рибак ().

В ухвалі господарського суду Одеської області від 22 липня 2024 року у справі № 916/3210/24 зазначено, що:

- ухвала про забезпечення позову набирає законної сили з моменту її прийняття -22.07.2024, підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому чинним законодавством України для виконання судових рішень, та може бути пред`явлена до виконання в строк до 23.07.2027;

- ухвала з урахуванням пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України Про виконавче провадження має статус виконавчого документа. В силу статті 129-1 Конституції України та статті 144 Господарського процесуального кодексу України ця ухвала є обов`язковою для виконання всіма органами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

30 липня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталією Євгенівною винесено постанову:

- про відкриття виконавчого провадження № 75662234 щодо примусового виконання ухвали господарського суду Одеської області у справі № 916/3210/24, виданої 22.07.2024 про накладення арешту на кошти у розмірі ціни позову 472147,47 гривень, які обліковуються на банківських рахунках товариства з обмеженою відповідальністю Красний Рибак ();

- про стягнення з боржника основної винагороди № 75662234 у розмірі 24224,00 гривень;

- про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 75662234 у розмірі 400,00 гривень.

Також 30 липня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику - ТОВ Красний Рибак у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 496771,47 гривень.

Товариство з обмеженою відповідальністю Красний Рибак звернулося до Міністерства юстиції України зі скаргою від 12 серпня 2024 року на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є., у якій зазначає, що частиною 5 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню. Приватним виконавцем здійснювалося виконання ухвали господарського суду Одеської області про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти у розмірі ціни позову 472147,47 гривень, проте в порушення вимог ч. 5 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження приватний виконавець стягнув основну винагороду в сумі 24224,00 гривень.

Директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено на адресу приватного виконавця запит від 18.09.2024 щодо надання інформації щодо виконавчого провадження № 75662234.

Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. надано письмові пояснення на запит Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.09.2024.

Директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сформовано подання про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024, яке скеровано дисциплінарній комісії приватних виконавців, а саме: - голові дисциплінарної комісії приватних виконавців Гайченко А.В.; - заступнику голови дисциплінарної комісії приватних виконавців Ковальський М.Р.; - секретарю дисциплінарної комісії приватних виконавців Ковальчук Л.І.; - членам дисциплінарної комісії приватних виконавців: Чорній В.В., Макаревич Я.А., Лисенко Ю.О., Маковецький З.В., Скрипник В.Л., Верба О.Б.

За результатами розгляду подання № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024, дисциплінарна комісія 5 членами погодила подання, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Не погодили подання № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024 - Лисенко Ю.О., Маковецький З.В., ОСОБА_7 .

У подані директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024 зазначено, що на розгляді у Міністерства юстиції України перебувала скарга ТОВ Красний рибак від 12.08.2024, у якій зазначалось, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. при здійсненні виконавчого провадження № 75662234 з примусового виконання ухвали суду про накладення арешту на кошти винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди та примусово стягнуто з рахунків товариства суму основної винагороди приватного виконавця.

Також у поданні № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024 зазначено, що перевіркою відомостей Системи та з пояснень приватного виконавця встановлено, що на виконанні у приватного виконавця перебувало виконавче провадження № 75662234 з примусового виконання ухвали № 916/3210/24, виданої 22.07.2024 Господарським судом Одеської області, якою заяву ТОВ ТД КВАДРО ПЛЮС 2020 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на кошти у розмірі ціни позову 472147,47 гривень, які обліковуються на банківських рахунках ТОВ Красний Рибак ().

Питання винагороди приватного виконавця врегульовано статтею 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів. Частинами першою третьою цієї статті Закону встановлено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Виходячи з зазначених положень Закону та Порядку виплати винагород варто зауважити, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється за виконання виконавчих документів про стягнення коштів, аліментів, передачу майна, виконавчих документів немайнового характеру.

Перелік рішень немайнового характеру визначено розділом VIII Закону.

Рішення про накладення арешту на майно (кошти) боржника не належать до зазначеного переліку.

З огляду на це та враховуючи, що законодавством не передбачено стягнення основної винагороди за виконання рішення про накладення арешту на майно (кошти) боржника слід зазначити, що за виконання рішень зазначеної категорії основна винагорода приватного виконавця не стягується.

Згідно з частиною одинадцятою статті 31 Закону стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається.

В порушення зазначених вимог Закону приватним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження № 75662234 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди та примусово стягнуто цю винагороду в сумі 24224,00 гривень.

Окремо в поданні № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024 року зазначено, що діяльність приватного виконавця була зупинена на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 22.03.2024 № 2693/7, у зв`язку з порушенням нею при здійсненні виконавчого провадження № 65317471 вимог підпункту 1 пункту 10-2 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону щодо визначення фізичній особі боржнику поточного рахунку для здійснення видаткових операцій.

Наказом Міністерства юстиції України від 08.11.2024 року № 2767/7 за грубе порушення законодавства приватним виконавцем з примусового виконання рішень, зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є., посвідчення № 0525, видане 01 липня 2020 року, строком на один місяць.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 1 Закону України від 02 лютого 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

На підставі частини 1 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 10 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Порядок застосування кожного заходу примусового виконання рішення має специфічні риси, які повинні враховуватись виконавцем у процесі виконавчого провадження.

Саме ці риси є орієнтиром для того, який захід слід обрати для примусового виконання кожного конкретного рішення, а також для визначення того, який спосіб обрахунку основної винагороди приватного виконавця в кожному конкретному випадку підлягає застосуванню з визначенням базової величини, на основі якої необхідно проводити цей обрахунок.

Відповідно до статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно частини 3 статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Частинами 1- 4 статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною 5 ст. 27 Закону № 1404 визначено, що Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Крім того, за ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції № 512/5), вона розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону (пункт 1 Інструкції № 512/5).

Пунктом 6 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у разі пред`явлення до виконання виконавчого документа, за яким надана розстрочка виконання, виконавче провадження відкривається в частині, за якою сплинув строк сплати. Виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця стягуються із сум (суми), за якими (якою) сплинув строк сплати.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (пункт 9 Інструкції № 512/5).

Безпосередньо порядок, передбачений для стягнення виконавчого збору, врегульований пунктом 8 Інструкції № 512/5, якою встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

При цьому пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

При закінченні виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, або повернення такого виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження паперову копію такого виконавчого документа.

Відмітка на паперовій копії виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, не проставляється.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з частиною 1 - 4 статті 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина 5 статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону №1403-VIII).

Відповідно до частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому приватний виконавець зобов`язаний нараховувати основну винагороду щомісяця у розмірі, визначеному частиною третьою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення основної винагороди за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься приватним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про її нарахування.

На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).

Пунктом 1 Порядку № 643 встановлено, що ці Порядок і розміри визначають механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 12 місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду в розмірі 10 відсотків суми заборгованості із сплати аліментів у порядку, встановленому Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII без реального виконання судового рішення у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення без реального виконання рішення суду. Обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Отже, стягнення виконавчого збору напряму залежить від розміру фактично стягнутого, повернутого або переданого майна при примусовому виконанню виконавчого документа.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року справа №420/6811/23 зазначив передовсім те, що у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення немайнового характеру розмір й підстави стягнення виконавчого збору не залежать від повного або часткового виконання виконавчого документа. Виконавчий збір у цьому випадку має фіксований розмір і стягується з боржника.

Такої позиції дотримується Верховний Суд, приміром, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/31541/20.

Проте, відповідно до раніше сформованих Верховним Судом висновків основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами (зокрема, постанови від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 24 вересня 2025 року у справі № 620/4633/23 та інш.).

Основна відмінність полягає в тому, що виконавчий збір стягується до Державного бюджету України (частина 1 статті 27 Закону № 1404-VIII), а його розмір встановлено законом (частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII), натомість основна винагорода є доходом приватного виконавця, а її розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 31 Закону №1403-VIII).

На відміну від державного виконавця, який є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом, а також має статус державного службовця (статті 7, 8 Закону № 1403-VIII) та отримує крім заробітної плати з Державного бюджету України винагороду у вигляді відсотка від суми стягнутого виконавчого збору (статті 13, 14 Закону №1403-VIII), приватний виконавець є уповноваженим державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, та є суб`єктом незалежної професійної діяльності (частини перша та друга статті 16 Закону № 1403-VIII), державне регулювання якої здійснюється Міністерством юстиції України (стаття 17 Закону № 1403-VIII).

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2021 у справі № 380/9335/20 визначив, що, оскільки в силу положень статті 16 Закону № 1403-VIII, приватний виконавець є особою, уповноваженою державою на примусове виконання рішень, то він є суб`єктом владних повноважень, на дії якої поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.

Статтею 31 Закону № 1403-VIII унормовано загальні правила для нарахування та стягнення винагороди приватного виконавця, зокрема такі:

(І) винагорода сплачується приватному виконавцю за вчинення виконавчих дій (частина 1 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(ІІ) винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина 2 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(ІІІ) основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом (частина 3 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(IV) розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(V) основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів (частина 4 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(VI) якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина 5 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(VIІ) основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону №1403-VIII);

(VIІІ) приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина 8 статті 31 Закону №1403-VIII);

(ІХ) угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди (частина 8 статті 31 Закону № 1403-VIII);

(Х) стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається (частина 11 статті 31 Закону № 1403-VIII).

У постановах від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 28.07.2023 у справі № 640/28577/21 Верховний Суд констатував, що винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII.

У цьому зв`язку, Верховний Суд підкреслював, що у разі коли одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець правильно визначив розмір основної винагороди і постанова про її стягнення є правомірною, то така постанова сама по собі не свідчить про протиправне втручання у права боржника. Надалі питання про незаконність втручання у права боржника з боку приватного виконавця може постати у разі стягнення основної винагороди за відсутності фактичного виконання рішення суду або у більшій сумі, ніж належить, тощо. У такому разі належним способом захисту порушеного права буде оскарження цих дій (рішень) приватного виконавця (постанова Верховного Суду від 23.07.2023 у справі №640/28577/21).

За позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18 саме лише існування постанови про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення.

У зв`язку з цим Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Виходячи із вищевикладеного та враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, Верховний Суд наголошував на тому, що суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19, від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 11.08.2021 у справі № 500/2190/18 Верховний Суд сформував та дотримувався правового висновку, застосованого судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи, відповідно до якого сума основної винагороди приватного виконавця, визначена у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання судового рішення у випадках коли дії виконавця не призвели до виконання рішення, або призвели до неповного виконання відповідного виконавчого документа, оскільки право приватного виконавця на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному обсязі чи частково внаслідок дій приватного виконавця.

У наведених постановах Верховний Суд дійшов такого висновку на підставі аналізу норм частин 4 та 5 статті 31 Закону № 1403-VIII у системному зв`язку із чинним на той час пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643, прийнятого на виконання статей 13 та 31 Закону № 1403-VIII, яким встановлено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

На підставі наведеного Верховний Суд виходив з того, що основна винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу лише за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, і стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум (зокрема, постанови Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 23.07.2023 у справі № 640/28577/21 та інші).

У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20 Верховний Суд виснував, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми постанови Верховного Суду.

Проте, такий порядок стосується лише рішень майнового, а не немайнового характеру, чим є ухвала Господарського суду Одеської області про забезпечення позову від 22.07.2024 у справі №916/3210/24 шляхом накладення арешту на кошти боржника, за виконання якої, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, відповідачем прийнято спірну постанову.

При цьому, як зазначалось, розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Отже, законодавством передбачено та розмежовано дві категорії справ та дві ставки основної винагороди приватного виконавця: фіксованої суми - в разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2024 року справа № 640/29622/20 зазначив наступне:

«Системний аналіз норм 31 Закону № 1403-VIII та Порядку № 643 дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є фактично винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Водночас основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак не є однаковими поняттями.

Так, згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами. Спільним для виконавчого збору та основної винагороди є порядок їх стягнення, а не умови, підстави чи механізм визначення.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 640/13434/19, від 26 травня 2022 року у справі № 420/6845/18, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Також з тлумачення норм статті 45 Закону № 1404-VIII та статті 31 Закону № 1403-VIII убачається, що виключення для стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця передбачені законодавцем окремо. Виключення для основної винагороди приватного виконавця є лише у разі виконання виконавчих документів про стягнення аліментів.

Більш того, законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (стаття 31 Закону № 1403-VIII).

Водночас колегія суддів уважає, що у разі розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця випадків, коли не стягується виконавчий збір, приватний виконавець, у силу вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, був би позбавлений основної винагороди взагалі.»

Щодо посилання відповідача та суду першої інстанції на положення ст. 27 Закону № 1404-VIII та правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі № 480/3452/19, від 11.10.2023 року у справі № 140/1126/23, колегія суддів зазначає, що застосування судом статті 27 Закону №1404-VIII та висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах, є помилковим, адже правовідносини, які склалися в цій справі, істотно відрізняються від правовідносин, які склалися у справах що наводить суд та відповідач, які стосувались питання стягнення виконавчого збору, а не основної винагороди.

Щодо посилання відповідача на порушення приватним виконавцем вимоги частини 6 статті 31 Закону № 1403-VII та пункту 1 частини 4 статті 5 Закону № 1404- VIII, за якими основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення, та приватний виконавець не може виконувати рішення, якщо боржником або стягувачем є сам приватний виконавець, колегія суддів зазначає, що як зазначалось вище за позицією Верховного Суду винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII, а існування постанови про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач посилався саме на винесення постанови про стягнення як сам факт стягнення винагороди, доказів виконання рішення позивачем в якому він є боржником або стягувачем матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, з урахуванням статті 45 Закону № 1404-VIII та статті 31 Закону № 1403-VIII, правовій позиції Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки виконавче провадження було відкрито щодо примусового виконання ухвали суду про забезпечення позову, яка підлягає негайному виконанню, тому, у приватного виконавця були наявні правові підстави для застосування порядку стягнення основної винагороди шляхом прийняття відповідної постанови під час відкриття провадження.

Щодо способу відновлення порушеного права позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановивши обставини наявності у діях приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. порушення норм законодавства під час примусового виконання рішення суду, у частині стягнення основної винагороди, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято подання від 30.10.2024 року № 149983/20.4.1/33-24, яке погоджено п`ятьма членами Дисциплінарної комісії приватних виконавців.

На підставі подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.10.2024 року № 149983/20.4.1/33-24 прийнято наказ Міністерства юстиції України № 2767/7 від 08.11.2024 року Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 .

Статтею 37 Закону № 1403-VIII обумовлено, що приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом.

Контроль за діяльністю приватного виконавця відповідно до частини 1 статті 34 Закону № 1403-VIII здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Частиною 3, 4 та 7 статті 34 вказаного Закону передбачено, що позапланові перевірки проводяться на підставі: 1) заяви приватного виконавця про проведення перевірки; 2) письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця; 3) неподання приватним виконавцем у встановлені строки звітності чи іншої інформації та/або подання недостовірної інформації.

Під час проведення позапланових перевірок з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення таких перевірок. Повторна перевірка з питань, що вже були предметом перевірки, не допускається, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі виявлення під час здійснення перевірок ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Аналогічні положення містяться у пункті 19 Розділу ІІІ Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 жовтня 2018 року № 3284/5 (далі - Порядок № 3284/5, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом пункту 26 Розділу ІІІ Порядку № 3284/5 позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця проводиться шляхом витребування від приватного виконавця потрібних документів та відомостей у межах предмета перевірки та надання висновку щодо відповідності рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця вимогам законодавства, який викладається в довідці за результатами такої перевірки.

Пунктом 29 Розділу ІІІ Порядку № 3284/5 визначено, що за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця Управління контролю (Управління забезпечення примусового виконання рішень) складає довідку, в якій зазначаються: підстави проведення перевірки; факти, викладені у зверненні або у скарзі (питання, порушені в заяві приватного виконавця про проведення перевірки), на підставі яких проводиться перевірка; обставини, встановлені під час перевірки, із посиланням на джерела отримання інформації; висновок щодо відповідності рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця вимогам законодавства з посиланням на відповідну норму законодавства.

Положеннями статті 38 Закону № 1403-VIII визначено, що підставою для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку.

Дисциплінарним проступком приватного виконавця є: 1) факт зайняття діяльністю, несумісною з діяльністю приватного виконавця; 2) порушення правил професійної етики приватного виконавця; 3) розголошення професійної таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 4) невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків; 5) невиконання статуту Асоціації приватних виконавців України, рішень Ради приватних виконавців України та з`їзду приватних виконавців України.

Статтею 39 вказаного Закону передбачено, що дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків.

Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджується Міністерством юстиції України.

Дисциплінарна комісія: 1) розглядає подання Міністерства юстиції України, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; 2) у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Міністерству юстиції України чи Раді приватних виконавців України; 3) приймає рішення на підставі подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Рішення Дисциплінарної комісії приймаються на її засіданні, за умови присутності не менше п`яти членів комісії, шляхом голосування простою більшістю голосів від кількості присутніх на засіданні членів комісії. У разі рівного розподілу голосів рішення вважається неприйнятим.

Рішення Дисциплінарної комісії оформлюється протоколом, який підписують усі присутні на засіданні члени комісії.

На засіданні Дисциплінарної комісії мають право бути присутніми представники Асоціації приватних виконавців України, громадських об`єднань та засобів масової інформації.

За приписами статті 40 Закону № 1403-VIII дисциплінарна комісія розглядає подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та приймає рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення протягом двох місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

У разі якщо подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності внесено за результатами перевірки діяльності приватного виконавця, здійсненої на підставі скарги учасника виконавчого провадження, яка одночасно є предметом судового розгляду з оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, Дисциплінарна комісія відкладає розгляд цього подання до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду такої скарги. У такому разі перебіг строку, передбаченого частиною першою цієї статті, зупиняється до набрання судовим рішенням законної сили.

Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності: 1) зобов`язана запросити на засідання приватного виконавця та заслухати його пояснення з питань, що стали підставою для внесення подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; 2) має право запросити на засідання учасника виконавчого провадження, скарга якого стала підставою для перевірки діяльності приватного виконавця та внесення подання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності, для надання додаткових пояснень по суті скарги; 3) має право запросити на засідання та заслухати думку представників органів державної влади, органів місцевого самоврядування та інших осіб за їхньою згодою.

Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, приймає одне з таких рішень: 1) задовольнити подання та застосувати до приватного виконавця дисциплінарне стягнення; 2) відхилити подання та направити матеріали для повторної перевірки діяльності приватного виконавця; 3) відхилити подання та відмовити в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

У разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

Відповідно до статті 41 Закону № 1403-VIII за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) догана; 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; 4) припинення діяльності приватного виконавця.

Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

Про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення робиться запис у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

У разі якщо приватний виконавець протягом року з дня застосування до нього дисциплінарного стягнення не вчинив нового дисциплінарного проступку, він вважається таким, що не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Міністерства юстиції України, може бути оскаржено до суду.

Аналіз статей 34, 38, 40, 41 Закону № 1403-VIII, пункту 29 Розділу ІІІ Порядку №3284/5 дає підстави для висновку, що приватний виконавець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, яким вважається, зокрема, невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків.

Прийняттю рішення про накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення передує проведення заходів контролю у вигляді, зокрема позапланової перевірки, за результатами якої Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності з урахуванням довідки та пояснень приватного виконавця.

Накладення дисциплінарного стягнення на приватного виконавця здійснюється Дисциплінарною комісією, яка, в свою чергу, при визначенні виду дисциплінарного стягнення враховує обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

При цьому, з аналізу частини сьомої статті 34 Закону № 1403-VIII убачається, що для прийняття рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, підставою для якого є наявність у діях приватного виконавця складу дисциплінарного проступку, Дисциплінарна комісія має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення останнім законодавства, що, в свою чергу, і є мотивом для прийняття рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18, від 10 червня 2021 року у справі № 420/11224/20, від 07 липня 2021 року у справі №160/10658/20, від 19 травня 2022 року у справі №160/16943/20, а також від 21 вересня 2023 року у справі №160/14109/21, на яку посилається позивач у своїх додаткових поясненнях.

Верховним Судом у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 140/2740/19 зауважено, що розглядаючи питання притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, Дисциплінарна комісія має відповідно до частини другої статті 38 Закону № 1403-VIII встановити наявність обов`язкових елементів для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, а саме порушення приватним виконавцем закону, його вину, наявність негативних наслідків, які наступили в результаті дій приватного виконавця та причинний зв`язок між цими діями, вчиненими в процесі виконання рішення суду і негативними наслідками.

Тобто, Дисциплінарна комісія приватних виконавців в кожному конкретному випадку повинна надати належну правову оцінку виявленому порушенню, встановити, які наслідки воно за собою потягнуло, на що вплинуло, чи є допущене порушення підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №160/9390/20.

Проте, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває дотепер.

Особливості діяльності приватних виконавців у період дії в Україні воєнного стану визначені пунктом 6-1 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1403-VIII, підпунктом 3 якого встановлено, що у період дії воєнного стану планові та позапланові перевірки діяльності приватних виконавців не проводяться, крім передбачених підпунктом 9 цього пункту перевірок приватних виконавців, стосовно яких є сумніви щодо факту здійснення ними своєї діяльності в офісі приватного виконавця.

Однак, альтернативним механізмом впливу (заходом реагування) на процес здійснення приватним виконавцем своєї діяльності в умовах воєнного стану, згідно із підпунктом 4 пункту 6-1 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1403-VIII під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану є можливість зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць на підставі наказу Міністерства за поданням керівника структурного підрозділу Міністерства, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері примусового виконання рішень, погодженим не менше ніж п`ятьма членами Дисциплінарної комісії, у разі виявлення ознак грубого порушення (мотивоване обґрунтування грубості порушення визначається у тексті наказу) приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків.

Аналізуючи статтю 41, пункт 6-1 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1403-VIII та положення Особливостей діяльності приватних виконавців у період дії в Україні воєнного стану, суд дійшов до висновку щодо необґрунтованості твердження відповідача що зупинення діяльності приватного виконавця не є видом дисціплінарної відповідальності приватного виконавця.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що при розгляді подання Дисциплінарною комісією при прийнятті спірного наказу були не правильно застосовані норми права, що призвело до помилкових висновків щодо порушення приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. при здійсненні виконавчого провадження № 75662234 вимог законодавства щодо винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Вищенаведене свідчить про неправомірність прийняття відповідачем наказу Міністерства юстиції України від 08.11.2024 року № 2767/7 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є., посвідчення № 0525, видане 01 липня 2020 року, строком на один місяць, що обумовлює його скасування та задоволення позовних вимог в цій частині

Щодо позовних вимог в частині визнання неправомірних дії департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо зазначення у відповіді від 24.10.2024 № 147411/155889-33/24/20.4.1. на скаргу ТОВ Красний рибак від 12.08.2024 про порушення позивачкою при здійсненні виконавчого провадження № 75662234 вимог законодавства щодо стягнення основної винагороди приватного виконавця та зобов`язати надати іншу відповідь, визнання протиправним та скасування подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 149983/20.4.1/33-24 від 30.10.2024, колегія суддів зазначає, що наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог має не лише вирішити позовні вимоги відповідно до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення. Указані вище вимоги не підлягають задоволенню з огляду не те, що відповідне подання та лист не створили жодних правових наслідків, рішення відповідача, яке створює для позивача правові наслідки у даному випадку є відповідний наказ.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення з частковим задоволенням позову.

Керуючись статями 308, 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 р. у справі № 200/7873/24 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №2767/7 від 08.11.2024 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Гаврищук

А.А. Блохін