Справа № 200/5631/25
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року справа №200/5631/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 200/5631/25 (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

28 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2017 року по 11.07.2024 року включно, але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2017 року по 11.07.2024 року включно, але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду позовної заяви із зазначенням назви чи змісту доданих до неї додатків та доказів про направлення таких додатків відповідачу, а також заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання ухвали від 04 серпня 2025 року позивачем надано заяву про поновлення процесуального строку, яка мотивована тим, що у період з 19.07.2022 позивач продовжував виконувати обов`язки військової служби в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим він фізично та психологічно не мав змоги займатися приватними справами і ініціювати судові справи. Крім того, за доводами позивача, він вважав, що всі розрахунки (в разі, якщо грошове забезпечення буде підлягати перерахунку) відповідач здійснить під час його звільнення з військової частини та виключення його зі списків особового складу.

Також позивач зазначив, що об`єктивні обставини через введення по всій території України воєнного стану унеможливили вчасне вчинення позивачем дій щодо з`ясування обставин виплати грошового забезпечення та інших виплат.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 200/5631/25 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві.

Позивача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, та прийняти нове судове рішення, яким визнати поважними причини пропуску строку позивача на звернення до адміністративного суду з позовними вимогами. Поновити позивачу строк на звернення до адміністративного суду з позовними вимогами. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що так, дійсно Позивач щомісячно отримував грошове забезпечення, але у весь період проходження військової служби Відповідач жодного разу не надавав Позивачу письмового розрахунку виплат грошового забезпечення, розрахункового листа з розшифровками з видами нарахувань його грошового забезпечення. В період служби, Позивач сумлінно виконував свій громадянський обов`язок з проходження служби і вважав, що перебуваючи на публічній службі, Держава відповідно до чинного законодавства України має йому забезпечувати гідну, своєчасну та в повному обсязі виплату грошового забезпечення. Позивач взагалі не мав думки, що Відповідач може здійснювати недоплати грошового забезпечення, в нього не було приводу для самостійного звернення до Відповідача за отриманням розрахунків або розшифровок видів нарахувань його грошового забезпечення. Позивач не є фахівцем в області права. Крім того, в Позивача був відсутній час на зайняття особовими справами, оскільки він мав виконувати службові обов`язки.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду доводи не вказують на наявність поважних причин пропуску такого строку з огляду на викладені позивачем обставини та зміст позовних вимог.

Зокрема, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України за затримку розрахунку після звільнення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 11.07.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 по справі №200/7399/23 йому була перерахована сума грошового забезпечення у розмірі 221 885,56 грн.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Викладені в позовній заяві доводи щодо застосування попередньої редакції статті 233 КЗпП України стосовно стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком, підлягають відхиленню, оскільки позивач отримав нараховану за рішенням суду суму 11 липня 2024 року під час дії статті 233 КЗпП України в новій редакції.

Стаття 233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01.06.2022 № 2352-IX, набрав чинності 19.07.2022) у частинах першій та другій передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Зі змісту позовної заяви випливає, що підставою для звернення з цим позовом є викладені обставини неналежного нарахування та виплати позивачу сум грошового забезпечення з 08.12.2017 по 08.06.2023, які фактично виплачені позивачу на виконання рішення суду 11 липня 2024 року.

Тому, вважаючи, що відповідач затримав розрахунок при звільненні, позивач достовірно дізнався про фактичне здійснення такого розрахунку 11 липня 2024 року.

Доводи про неможливість з`ясувати обставини виплати грошового забезпечення та інших виплат не відповідають змісту заявленого позову у цій справі, оскільки сума 221 885,56 грн. перерахована позивачеві в порядку виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 року у справі №200/7399/23 і не вимагає додаткового з`ясування.

До суду позовна заява у цій адміністративній справі направлена через систему Електронний суд лише 28 липня 2025 року, тобто більш ніж через рік після фактичної виплати присудженої суми.

Доводи позивача про виконання обов`язків військової служби не вказують на поважні причини пропуску строку звернення до суду, оскільки вказані обставини не перешкоджали зверненню до адміністративного суду у справі №200/7399/23.

Рішенням суду у вказаній справі №200/7399/23 відновлені права позивача на отримання належного грошового забезпечення за попередній період служби.

Об`єктивних обставин, які перешкоджали зверненню до суду з новим позовом (у цій справі № 200/5631/25) під час проходження служби у місті Києві позивачем не наведені.

Не спростовують висновків про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин і наведені представником позивача посилання на практику ЄСПЛ, оскільки вимоги щодо строку звернення до суду є чіткими, доступними та передбачуваними, переслідують законну мету та є пропорційними з огляду на обставини заявленого позову.

Вказані вимоги процесуального закону жодним чином не перешкоджають доступу до суду, оскільки прийняття позовної заяви залежить від дотримання саме позивачем загальних строків такого звернення.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, встановлення строків звернення до суду слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Верховний Суд у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Верховного Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2020 року у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 року у справі № 360/1870/19, від 27 січня 2021 року у справі № 160/4284/19.

За вказаних обставин, враховуючи тривалість пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом з 11 липня 2024 року та відсутність жодних доказів неможливості чи утруднення звернення позивача до суду, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

При викладених обставинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 200/5631/25 - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 200/5631/25 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко