Справа № 160/13658/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 рокуСправа №160/13658/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07.05.2025р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування грошового забезпечення позивачці з 29.01.2020 по 19.05.2023 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;

- зобов`язати відповідача здійснити позивачці перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 року, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704 та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про шлюб від 30.12.2022р. змінила прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». У відповідь на звернення її представника, в/ч повідомила, що з приводу обчислення її грошового забезпечення із розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року шляхом множення його на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови КМУ №704 у відповідача підстави були відсутні, зазначена відповідь була отримана нею 05.05.2025р. Позивачка, вбачаючи у такій бездіяльності відповідача порушення своїх прав, зазначила, що, вона має право на обчислення її грошового забезпечення із розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, починаючи з 29.01.2020р. по день її виключення із особового складу військової частини з урахуванням висновків постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18 (дня набрання законної сили цього рішення) шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 постанови КМУ №704, оскільки Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020р. (2102,00 грн.), станом на 01.01.2021р.(2270,00 грн.), станом на 01.01.2022р.(2481,00 грн.), станом на 01.01.2023р. (2684,00 грн.), прожитковий мінімум для працездатних осіб збільшувався. Окрім того, позивачка вказала і на неоднозначність (множинність) тлумачення прав та обов`язків осіб, що порушує вимогу «якості закону» у даному спірному питанні та вирішення таких колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи, що відповідає висновку змісту рішення ЄСПЛ «Щокін проти України». Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату перерахованого грошового забезпечення, то, на переконання позивачки, одночасно із перерахованим грошовим забезпеченням відповідачем має бути одночасно і проведено виплату компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44, яким передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 19.05.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 12.05.2025р. (адміністративний позов з додатками), 19.05.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.

02.06.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідачем було подано до суду відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити в повному обсязі посилаючись на таке. Стосовно позовних вимог позивачки щодо перерахунку та виплати їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023р., то відповідач вказав на те, що позивачкою не взято до уваги пункт 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» згідно якого зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»; при поданні позову 12.05.2025р. позивачкою не було враховано чинні зміни до постанови КМУ №704 у редакції постанови КМУ №481 від 20.05.2023р., за пунктом 4 якої було установлено, що грошове забезпечення розраховується виходячи з розміру 1762 грн. та визначається шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14, що не суперечить актам вищої юридичної сили Законам України «Про Державний бюджет України» на 2021, 2022, 2023 роки, так як прожитковий мінімум як базовий державний стандарт вже не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, грошового забезпечення військовослужбовців. Тому, на переконання відповідача, не має жодних правових підстав для перерахунку та виплати грошового забезпечення позивача з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначені шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Окрім того, відповідач посилається і на те, що, оскільки позивачкою пред`явлені позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування позивачці з 29.01.2020 по 19.05.2023р. (29.08.2024 дата наказу про виключення із списків в/ч НОМЕР_1 в зв`язку з вибуттям до нового місця служби у в/ч НОМЕР_2 ) останньою подано позов з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 10.11.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у липні, серпні 2025р. та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 10.11.2025р.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 10.11.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_4 у період з 28.12.2017р. по 29.08.2024р. проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій про що свідчать копія паспорту позивачки, копія посвідчення УБД серії НОМЕР_3 від 21.03.2019р., копії Витягів із наказів від 28.12.2017р. №172, від 29.08.2024р. №200, які наявні у справі.

Зі змісту копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 29.08.2024р. №200 вбачається, що старшого лейтенанта ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 29.08.2024р.

У подальшому на адвокатський запит від 23.04.2025р., відповідачем 26.04.2025р. згідно листа №1035/1389 було повідомлено представника позивачки (адвоката), що нарахування всіх видів грошового забезпечення позивачки у період з 01.03.2018р. по 29.08.2024р. здійснювалося у відповідності до пункту 4 Постанови КМУ №704 з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018р., що становив 1762 грн., копія наведеного листа наявна у справі.

Разом з тим, позивачка вважає, що вона має право на нарахування грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових його видів) за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним Законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., на 01.01.2021р. та на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р., у зв`язку із чим просила суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування їй грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та його видів) з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. на підставі пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020р., 01.01.2021р., 01.01.2022р. та 01.01.2023р. помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, а також і виплатити їй компенсаційні втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, передбачені постановою КМУ №44.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2270 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2481 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. 2684 грн.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.

При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020, 2021, 2022, 2023 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт.

А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, позивачка мала право на отримання грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових його видів), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102грн.), на 01.01.2021р. (2270 грн.), на 01.01.2022р. (2481 грн.) та на 01.01.2023р. (2684грн.) згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно Законів України «Про Державний бюджет України» на 2020р., 2021р., 2022р. та 2023р.

Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно грошове забезпечення позивачки з усіма його складовими мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102 грн.), станом на 01.01.2021р. (2270 грн.), станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та станом на 01.01.2023р. (2684 грн.).

Так, судом вище було встановлено, що позивачка проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р., що підтверджується вище дослідженими судом витягами із наказів та не заперечується відповідачем.

Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки при обчисленні у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно грошового забезпечення позивачки та основних, додаткових його видів згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. до 19.05.2023р., матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових його видів) позивачці за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.включно з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, згідно до Законів України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., на 01.01.2021р., на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р., слід визнати протиправною.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо застосування при нарахуванні та виплаті їй грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових його видів) розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. (1762,00 грн.), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.включно всупереч пункту 4 постанови КМУ №704 (в редакції, чинній з 29.01.2020, яка діяла до 19.05.2023р.) з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, які не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що позивачкою не взято до уваги пункт 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» згідно якого зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» з огляду на те, що предметом та підставами даного позову не є індексація грошового забезпечення, що безпідставно не враховано представником відповідача при складанні відзиву на позов.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що представник відповідача при складанні відзиву на позов проявив повне нерозуміння до предмету позову, підстав позову та періоду, який є спірним та жодного обґрунтування правомірності бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах, які мали місце у період 29.01.2020 по 19.05.2023р., у відзиві на позов не навів та відповідних доказів до нього не надав.

Судом критично надається оцінка доводам представника відповідача з приводу неможливості застосовувати нечинний (скасований) акт Кабінету Міністрів України, регулювання спірних правовідносин статтею 264 КАС України, оскільки викладені обставини не є ні предметом, ні підставами заявленого позову та такі твердження спростовуються вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, які є обов`язковими для виконання не тільки адміністративними судами, а у тому числі, і відповідачем, як суб`єктом владних повноважень в силу ст.129-1 Конституції України.

Є безпідставними та необґрунтованими аргументи представника відповідача стосовно того, що при поданні позову 12.05.2025р. позивачка не врахувала чинні зміни до постанови КМУ №704 у редакції постанови КМУ №481 від 12.05.2023р., які набрали чинності з 20.05.2023р., з огляду на те, що зазначене не відповідає дійсності, оскільки спірним періодом є саме період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, тобто, той період, коли приписи постанови КМУ №481 від 12.05.2023р. ще були відсутні, а відповідно, не могли діяти, а відтак, на вказаний спірний період не поширюються.

Так, у період з 29.01.2020р., як зазначалося вище, після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14 про що свідчить і правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

А отже, наведені доводи відповідача про те, що у спірний період ( з 29.01.2020 по 19.05.2023р.) діяв пункт 4 постанови №704, де розрахунковою величиною для визначення грошового забезпечення був установлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01.01.2018р. (1762 грн.) спростовуються вище дослідженими судом встановленими обставинами, яка підкріплена і правовими висновками Верховного Суду та відповідачем не спростована.

Не підлягають і застосуванню у даних правовідносинах приписи пункту 4 постанови №704 у редакції постанови КМУ №481 від 12.05.2023р., якими установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців розраховуються з розміру 1762 грн., оскільки вказані приписи набрали законної сили з 20.05.2023р., а відповідно, не мають зворотної дії в часі і не можуть бути застосовані до спірних періодів з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. у відповідності до вимог ст.58 Конституції України.

Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, встановленого ст.233 КЗпП України у редакції, чинній з 19.07.2022р. суд зазначає про таке.

У відповідності до вимог ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк ч.5 ст.122 згаданого Кодексу.

Водночас, у вказаних положеннях КАС України норми, які б регулювали строки звернення до суду з позовами у справах щодо стягнення належної працівникам заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, відсутні.

А відповідно, за загальним правилом, у разі відсутності у спеціальному законі відповідних норм, які врегульовують спірні відносини, підлягають застосуванню приписи загального законодавства про працю, якими, у даному випадку, є положення КЗпП України.

Так, за приписами ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній до 19.07.2022р., було передбачено, що строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Водночас, у відповідності до ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній з 19.07.2022р. та яка діяла і на момент подання даного позову до суду (12.05.2025р.), встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - встановлено тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.

Разом з тим, відповідного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачеві в частині проведення розрахунку його грошового забезпечення з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, за спірний період, відповідачем позивачеві не вручалось (таких доказів суду не надано).

Такі відомості були надані відповідачем на письмовий запит адвоката лише 26.04.2025р., що підтверджується листом в/ч НОМЕР_1 , у якому повідомлено, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивача відбувалася із розміру розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеній законом на 01.01.2018р., тобто із суми 1762 грн.

Як зазначила позивачка, вказаний лист відповідача вона отримала 05.05.2025р. (інших доказів на спростування відповідачем суду не надано).

А відповідно, із наведених вище встановлених обставин слідує, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом в частині періоду з 19.07.2022р. по 19.05.2023р. розпочався для позивача з 06.05.2025р. і закінчився 06.08.2025р., тому слід дійти висновку, що, звертаючись до суду з цим позовом 12.05.2025р. (вх. №37942/25), позивачкою строк звернення не був пропущений, а тому у суду відсутні підстави для його поновлення про що зазначено було судом в ухвалі від 19.05.2025р. та безпідставно проігноровано відповідачем, з урахуванням того, що вказана ухвала суду відповідачем у цій частині не була оскаржена та набрала законної сили, відтак, є обов`язковою для врахування відповідачем як суб`єктом владних повноважень.

Аналогічна правова позиція щодо початку перебігу строків звернення до суду викладена і у постанові Верховного Суду від 21.03.2025р. у справі №460/21394/23, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, виходячи із того, що правові висновки Верховного Суду підлягають застосуванню ті, які прийняті у часі пізніше.

А отже, ігнорування представником відповідача вказаної правової позиції, яка була наведена в ухвалі суду від 19.05.2025р. сформованої Верховним Судом у часі пізніше, як наслідок, у відзиві на позов представником відповідача фактично були проігноровані і приписи ст.129-1 Конституції України.

Також є не пропущеним і строк звернення із даним позовом до суду в частині позовних вимог позивача, які стосуються періоду з 29.01.2020р. по 18.07.2022р., оскільки у цей період діяла редакція ст.233 КЗпП України, за якою строк звернення з позовами про стягнення належної заробітної плати працівнику будь-яким строком не обмежувався.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 03.08.2023р. у справі №280/6779/22.

У цій же постанові Верховний Суд підкреслив, що до правовідносин, які виникли до 18.07.2022 року, застосовується редакції ст. 233 КЗпП України, яка діяла станом на дату виникнення цих правовідносин, а не станом на дату звернення до суду, тобто в позовах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) до 18.07.2022р. строк звернення до суду є необмеженим незалежно від дати звернення до суду.

Саме на такому способі тлумачення положень ст.233 КЗпП України в редакції як до 18.07.2022р., так і після 19.07.2022р. наголошено і у постанові Верховного Суду від 06.04.2023р. у зразковій справі №260/3564/22, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 21.09.2023р.) та залишена без змін.

Отже, з 19.07.2022р. у зв`язку зі зміною редакції ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду в цій категорії спорів почав складати 3 місяці.

Водночас, судом враховується і те, що предметом у даному спорі є бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачці грошового забезпечення у періоді з 29.01.2020р. по 19.05.2023р., обчисленої без урахування величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у відповідності до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. та є триваючим порушенням (носить триваючий характер) і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду.

Згідно зі сталою судовою практикою триваючим порушенням (бездіяльністю суб`єкта владних повноважень) є триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Зазначене формулювання бездіяльності закріплено і у постановах Верховного Суду від 04.03.2021р. у постанові ВП ВС у справі №9901/203/20, від 06.07.2023р. у справі №500/63/20.

Також і у постанові Верховного Суду від 06.07.2023р. у справі №500/63/20 Колегія Суддів зазначила, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на вимоги позову, які стосуються протиправної бездіяльності відповідача в/ч НОМЕР_1 , які полягають у не нарахуванні та не виплаті позивачці грошового забезпечення за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. без урахування, при його обчисленні, величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у відповідності до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції чинній з 29.01.2020р. по 19.05.2023р., тобто, ці правовідносини позивачка пов`язує з порушенням свого права, яке є триваючим (носить триваючий характер) і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду, а відповідно, суд вважає, що позивачкою дотримано строки звернення до суду з цим позовом.

При цьому, слід зазначити, що є неспроможними та відхиляються судом аргументи відповідача про необхідність застосування до даних правовідносин ст.233 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022р., якою обмежений строк звернення до суду з даним позовом тримісячним строком, оскільки вказані приписи не мають зворотної дії в часі, а відповідно, не можуть бути застосовані до спірного періоду з 29.01.2020р. по 18.07.2022р., виходячи з вимог ст.58 Конституції України та вищенаведених правових висновків Верховного Суду.

З огляду на наведене, всі інші аргументи представника відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин, пов`язаних з визначенням грошового забезпечення (у тому числі основних та додаткових його видів) позивачки у наведені спірний період норми п.4 Постанови КМУ №704 в попередній редакції до 29.01.2020р. є неспроможними, спростовуються вищенаведеними доводами, тому і не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачці грошового забезпечення (основних та додаткових його видів) з розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що, вказаною вище бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та виплати позивачці грошового забезпечення (основних, додаткових його видів) з розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.включно всупереч вимогам пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020р., яка діяла до 19.05.2023р.), відповідач, допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких такою бездіяльності відповідача протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок грошового забезпечення (основних та додаткових його видів), виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704 за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій (бездіяльності) відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивачки є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивачки виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивачки в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок грошового забезпечення (основних та додаткових його видів) за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, виходячи із величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, у редакції, чинній з 29.01.2020р., яка діяла до 19.05.2023р. та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

В той же час, позовні вимоги позивачки в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок грошового забезпечення та провести виплату різниці з урахуванням виплачених сум з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 постанови КМУ №44 за спірний наведений у позові період, задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Верховний Суд у своїх постановах від 05.03.2020р. у справі №140/1547/19 та від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а зазначив, що «Згідно з положеннями ст.4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.»

Такий же висновок зроблено Верховним Судом і у його більш пізнішій постанові від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а.

Висновки щодо застосування наведених норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для врахування адміністративними судами при застосуванні згаданих норм права згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, із наведеного вище аналізу приписів законодавства та судової практики слідує, що суми компенсації втрати частини доходів, у разі порушення підприємствами, організаціями, установами (роботодавцями) строків (термінів) виплати грошових доходів, виплачуються громадянам у тому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості (виплата основної суми).

Оскільки у даних правовідносинах заборгованість грошових доходів за цим судовим рішенням не нараховувалась та не виплачувалась, тобто, відсутня така умова як виплата нарахованих доходів, то позовні вимоги позивачки в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав і для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачкою не надано з урахуванням того, що вона звільнена від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (основних та додаткових його видів) згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, у редакції, чинній з 29.01.2020р., яка діяла до 19.05.2023р., виходячи з величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, згідно Законів України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р. та станом на 01.01.2023р. шляхом їх множення на відповідні тарифні коефіцієнти.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) перерахунок грошового забезпечення (основних та додаткових його видів) згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, у редакції, чинній з 29.01.2020р. до 19.05.2023р., виходячи з величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, згідно Законів України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р. та станом на 01.01.2023р. шляхом їх множення на відповідні тарифні коефіцієнти за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва