Справа № 580/10598/24
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 подав позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, що полягають в непризначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії за віком;

- скасувати рішення № 50 від 16 вересня 2024 року Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначені пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , з моменту його звернення з заявою про призначення пенсії.

В обґрунтування позову позивач вказувала про те, що до грудня 2014 року проживав в Автономній Республіці Крим, з листопада 2016 року отримував пенсію за віком від органів пенсійного забезпечення російської федерації. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну переказ пенсії припинився. Позивач неодноразово усно та письмово звертався до органів Пенсійного фонду України за консультацією щодо пенсії за віком, однак отримував відмови.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року даний адміністративний позов - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 16 вересня 2024 року № 50 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийняти рішення про призначення з 10.09.2024 ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

При цьому суд дійшов висновку, що не призначаючи позивачу пенсію за відсутності передбачених законами України підстав для її припинення, відповідач порушив право останнього на її отримання. При цьому, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження наявності обґрунтованих підстав для відмови у такому поновленні виплати пенсії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам відзиву на позовну заяву.

Вказує, що у зв`язку із воєнним станом, наразі відсутня можливість здійснювати такі запити, тому поновлення виплати пенсії можливе особі, яка перемістилась з тимчасово окупованої території АРК на територію підконтрольну українській владі при надання цією особою пенсійної справи та документу про припинення виплати пенсії в рф з конкретної дати (атестат).

Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 05.06.2018.

Згідно довідки від 01.12.2014 № 7125-228 (а.с. 13) зареєстроване місце проживання позивача - АДРЕСА_1 . З грудня 2014 позивач проживає на підконтрольній Україні території, 01.12.2014 взятий на облік як ВПО та фактично проживає за вдресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що у зв`язку із досягненням 60-річного віку, з 2016 перебував на обліку та отримував пенсію у АР Крим від органів пенсійного фонду російської федерації, яку отримував нарочно через кур`єрів. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну у лютому 2022 року переказ пенсії припинився.

10.09.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії за віком, зазначивши у заяві, що пенсію від органів пенсійного фонду російської федерації не отримує, громадянство держави окупанта не прийняв. Зареєстрований та проживає як ВПО з 01.12.2014 в с. Матусів, Звенигородський район, Черкаська область.

Рішенням від 16.09.2024 № 50 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відмовило у призначенні пенсії за віком, зазначивши, що заявник досяг пенсійного віку до дати видачі довідки про статус внутрішньо переміщеної особи (від 26.10.2023), тобто питання призначення йому пенсії має вирішуватися з урахуванням інформації про факт отримання/неотримання пенсії за попереднім місцем проживання пенсійного забезпечення російської федерації. Однак, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що в свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до установ російської федерації.

Незгода позивача із даною відмовою у призначенні виплати пенсії за віком зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст.3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Частини 1 та 2 ст. 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відтак, конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У розумінні ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Наявні у матеріалах справи докази вказують, що станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (10.09.2024) позивач досяг віку - 68 років, обсяг страхового стажу, який підтверджує відповідач складає - 35 років 4 місяці 9 днів (підтверджується формою РС-право, а.с. 75).

Відповідно до пункту 14-4 Розділу XV Закону № 1058-IV громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим Законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та Російської Федерації неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Згідно підпункт 9 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.

Таким чином, призначення та виплата позивачу, як особі, яка під час тимчасової окупації АР Крим виїхала на підконтрольну Україні територію, пенсії за віком згідно Закону № 1058-IV можливе за умови неодержання ним пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. У алгоритмі призначення пенсії орган, що призначає пенсію, звертається із запитом до органів пенсійного забезпечення російської федерації стосовно перебування особи на обліку як одержувача пенсії. Разом з тим, у разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та російської федерації неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Колегія суддів враховуєв, що відповідач у спірному рішенні зазначив, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що в свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до установ російської федерації.

Таким чином, у спірних правовідносинах, неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації підтверджується повідомленням особи про це органу Пенсійного фонду в заяві про призначення пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що у заяві про призначення пенсії за віком від 10.09.2024 позивач зазначив, що пенсію від органів пенсійного фонду російської федерації не отримує, громадянство держави окупанта не прийняв. Зареєстрований та проживає як ВПО з 01.12.2014 в с. Матусів, Звенигородський район, Черкаська область.

Таким чином, повідомивши про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації позивач дотримався вимог пункту 14-4 Розділу XV Закону № 1058-IV.

Крім того, суд врахував, що станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (10.09.2024) позивач досяг віку - 68 років, обсяг страхового стажу, який підтверджує відповідач складає - 35 років 4 місяці 9 днів (підтверджується формою РС-право, а.с. 75), тобто наявні усі необхідні умови, встановлені Законом № 1058-IV, для призначення пенсії за віком.

За вказаних обставин, суд доходить висновку, що позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV.

У свою чергу відмовляючи у призначенні позивачу пенсії, за відсутності передбачених Законом підстав, відповідач порушив гарантоване державою право позивача на пенсійне забезпечення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 16 вересня 2024 року № 50 є протиправним, у зв`язку із чим його належить скасувати.

Враховуючи визначені ст. 26 Закону № 1058-IV підстави призначення пенсії за віком, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком - вік та стаж, суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у цьому випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.

Під час обрання способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у цьому випадку належить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (як орган, який прийняв протиправне рішення) прийняти рішення про призначення з 10.09.2024 (дня звернення за пенсією згідно ч. 1 ст. 45 Закону № 1058) позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма