Справа № 200/6844/25
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2025-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2025 року Справа№200/6844/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

05.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якій просить суд:

-визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року № 32 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, Код за ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , про призначення пенсії від 22.07.2025 року із зарахуванням до його загального страхового стажу наступні періоди:

- навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 року по 21.11.1983 рік, та з 20.03.1986 року по 30.06.1990 рік;

- проходження служби у лавах Радянської Армії з 22.11.1983 року по 17.03.1986 рік;

- роботи у радгоспі «Богатир» з 06.08.1990 року по 10.01.1991 рік;

- роботи у Великоновосілківському ремонтно-транспортному підприємстві з 10.01.1991 року по 31.05.1993 рік;

- роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 01.06.1993 року по 15.09.1994 рік;

- роботи у Великоновосілківській районній раді з 16.09.1994 року по 02.01.1996 рік; - роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 03.01.1996 року по 04.05.2000 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.07.2025 року ним через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України було подано документи необхідні для призначення пенсії за віком. Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 32 від 29.07.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки його страховий стаж становить 27 років 11 місяців 08 днів, що є недостатнім відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду документів, доданих до заяви не враховано трудову книжку НОМЕР_2 , оскільки на першій сторінці трудової книжки не зазначено рік заповнення та перша сторінка засвідчена відбитком печатки з тризубом України, та період навчання в Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 по 26.06.1990, оскільки до матеріалів не долучено скан-копію диплому та період навчання перетинається із періодом проходження військової служби. Зокрема, періоди роботи з 01.01.1999 обчислено згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач з рішенням відповідача не може погодитись та вважає відмову у призначенні пенсії протиправною, прийнятою всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для осіб, що мають право на отримання пенсії у старості.

Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

В установлений законом строк, відповідачем наданий відзив на адміністративний позов, зі змісту якого вбачається наступне.

За доданими до заяви про призначення пенсії за віком, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області позивачу не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , оскільки на період розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком у ній були відсутні відомості про підприємство, яким вперше заповнено трудову книжку при влаштуванні на роботу, що свідчить про те, що її оформлення проведено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях.

У наданій до органів Пенсійного фонду трудовій книжці серії НОМЕР_2 наявний запис про те, що до влаштування на роботу позивач навчався у вищому навчальному закладі. Долученим до заяви про призначення пенсії за віком дипломом встановлено, що у період 01.09.1982 по 26.06.1990 навчався у Луганському сільськогосподарському інституті. Враховуючи, що вказаний період навчання у закладі вищої освіти перетинається з періодом військової служби позивача з 22.11.1983 по 17.03.1986, тому відсутні підстави повторного зарахування до страхового стажу вказаного періоду відповідно до статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

За результатом екстериторіального розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Головним управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 29.07.2025 №32 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, внаслідок відсутності у нього необхідного страхового стажу не менше 32 років.

Так, на дату розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком, обчислений територіальними органами Пенсійного фонду страховий стаж становив 27 років 11 місяців 08 днів.

Таким чином, здійснюючи розгляд заяви позивача про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із доданими до неї документами, органи Пенсійного фонду діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач надав суду відповідь на відзив та клопотання про стягнення з відповідача понесені судові витрати по сплаті правничої допомоги в розмірі 7000 гривень.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд установив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до органу Пенсійного фонду щодо призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону 1058 .

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 32 від 29.07.2025 позивачу відмовлено в призначені пенсії, у зв`язку з недостатньою кількістю необхідного страхового стажу.

Встановлено, що вік заявника 59 років 11 місяців.

Страховий стаж особи складає 27 років 11 місяців 08 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

за поданими документами до страхового стажу не враховано:

трудову книжку НОМЕР_2 , оскільки на першій сторінці трудової книжки не зазначено рік заповнення та перша сторінка засвідчена відбитком печатки з тризубом України;

період навчання в Луганському сільсько-господарському інституті з 01.09.1982 по 26.06.1990, оскільки до матеріалів епс долучено скан-копію копії диплому та період навчання перетинається із періодом проходження військової служби.

Зокрема, періоди роботи з 01.01.1999 обчислено згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 32 роки.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до частини першої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Згідно статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

За змістом частини першої статті 83 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку. Пенсії за віком призначаються з дня досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Відмовляючи позивачу у призначені пенсії за віком, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року № 32 послалось на відсутність необхідного страхового стажу.

Як передбачено ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Абзацами 1 та 3 ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення", йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим, ніж поняття "страховий стаж", оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Положеннями ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637), у відповідності п.1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.

При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Як передбачено п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 у періоди, не зараховані відповідачем, останній:

- 06.08.1990 прийнятий до Радгоспу «Богатир» провідним механіком на відділення №2;

- 10.01.1991 звільнений за ст.. 36 п. 5 з переведенням до Великоновосілківського РТП в зв`язку з реорганізацією радгоспу «Богатир»;

- 10.01.1991 прийнятий у відділ техобслуговування тракторного парку Великоновосілківського ремонтно-транспортного підприємства на посаду інженера з експлуатації МТП за сумісництвом з професією водія 3 класу в порядку переведення з радгоспу «Богатир»;

- 22.02.1993 переведений слюсарем з ремонту сільськогосподарських машин за третім розрядом до цеху по ремонту фільтро-патронів;

- 31.05.1993 звільнений за ст.. 36 п. 5 в зв`язку з переведенням до Великоновосілківської районної державної адміністрації;

- 01.06.1993 прийнятий до Великоновосілківської районної державної адміністрації в порядку переведення на посаду інженера-інспектора районної інспекції держтехнагляду;

- 15.09.1994 звільнений за ст. 36 п. 5 КЗпП України в зв`язку з переведенням до Великоновосілківської районної Ради народних депутатів;

- 16.09.1994 прийнятий до Великоновосілківської районної Ради народних депутатів на посаду інженераінспектора державного технічного нагляду виконкому районної Ради народних депутатів в порядку переведення з районної державної адміністрації;

- 02.01.1996 звільнений в зв`язку з переведенням до районної державної адміністрації відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України;

- 02.01.1996 прийнятий до Великоновосілківської районної державної адміністрації на посаду інженера-інспектора району, спеціалістом І категорії інспекції Держтехнагляду;

- 23.07.1996 прийнятий на посаду начальника інспекції Держтехнагляду, як такого, що успішно пройшов стажування;

- 04.05.2000 звільнений в зв`язку з переведенням до управління агропромислового комплексу п. 5 ст. 36 КЗпП України.

У період внесення записів про роботу позивача не зарахованих відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм, суд доходить висновку, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відбиток печатки на трудовій книжці та розбіжності в записах про звільнення не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність зображення печатки на записах в трудовій книжці або помилки, допущені працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

В даному випадку, суд звертає увагу суду, що вказані записи в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим наведені вище доводи відповідача не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів роботи до стажу.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Таким чином, відповідний стаж роботи позивача має бути зарахований відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, спірні періоди роботи позивача підтверджені записами у його трудовій книжці, а виявлені відповідачем недоліки/неточності, не можуть бути підставою для обмеження позивача у реалізації конституційного права на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення.

Виходячи з наведеного періоди роботи позивача з 10.01.1991 по 31.05.1993, з 01.06.1993 по 15.09.1994, з 16.09.1994 по 02.01.1996, з 03.01.1996 по 31.12.1998 протиправно не враховані при розгляду заяви про призначення пенсії за віком, отже підлягають зарахуванню до страхового стажу роботи позивача.

Відповідно до розрахунку стажу позивача форма РС-право період роботи з 01.01.1999 по 30.04.2000 та з 01.05.2000 по 31.12.2003 зараховано до страхового стажу, отже суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо зарахування періоду роботи з 01.01.2000 по 04.05.2000.

Згідно з частиною 1 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Таким чином до 01.01.2004 стаж підтверджується документально, в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

На момент навчання позивача правовідносини у сфері освіти регулювалися Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки від 28.06.1974 № 2778-VIII «Про народну освіту» (далі Закон № 2778-VIII).

Відповідно до статті 42 Закону № 2778-VIII професійно-технічні навчальні заклади є основною школою професійно-технічної освіти молоді і формування гідного поповнення робітничого класу.

За приписами статті 44 Закону № 2778-VIII головними завданнями професійно-технічних навчальних закладів є, зокрема, підготовка для народного господарства всебічно розвинених, технічно освічених і культурних молодих кваліфікованих робітників, які володіють професійною майстерністю, відповідають вимогам сучасного виробництва, науково-технічного прогресу і перспективам їх розвитку.

Особам, які закінчили середні професійно-технічні училища, видається диплом про присвоєння кваліфікації з професії і здобуття середньої освіти, а тим, хто особливо відзначився, - диплом з відзнакою (частина 2 Закону № 2778-VIII).

Як вбачається з предмету спору дослідженню, зокрема, підлягає правомірність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 року по 21.11.1983 рік, та з 20.03.1986 року по 30.06.1990 рік.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 8 Порядку № 637 встановлено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Як слідує з копії диплому НОМЕР_3 виданого 30.06.1990 року, ОСОБА_1 , в 1982 році вступив до Луганського сільськогосподарського інституту і в 1990 році закінчив повний курс названого інституту за спеціальністю механізація сільського господарства. Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 26.06.1990 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію інженер-механік).

Так відповідно до запису на сторінках 2-3 Трудової книжки НОМЕР_2 до вступу у Радгосп «Богатир» навчався у Ворошиловградському сільськогосподарському інституті. Вказаний запис було внесено на підставі диплома НОМЕР_3 від 30.06.1990 року

З розрахунку стажу позивача форма РС-право, наявного в матеріалах справи, слідує, що проходження позивачем військової строкової служби з 22.11.1983 по 17.03.1986 (02 роки 3 місяці 26 днів), який перетинається з періодом навчання зарахований відповідачем до страхового стажу позивача.

Проте незарахування періоду навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 року по 21.11.1983 рік, та з 20.03.1986 року по 30.06.1990 рік до страхового стажу позивача суперечить принципу правової визначеності, оскільки в пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок заповнення дипломів. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних.

Незважаючи на подані позивачем документи, на підтвердження навчання у спірний період, відповідач протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до страхового стажу період навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 року по 21.11.1983 рік, та з 20.03.1986 року по 30.06.1990 рік.

Таким чином, період навчання позивача навчання у Луганському сільськогосподарському інституті (за виключенням періоду проходження військової строкової служби з 22.11.1983 по 17.03.1986) з 01.09.1982 року по 21.11.1983 рік, та з 20.03.1986 року по 30.06.1990 рік має бути зарахований до загального трудового стажу позивача.

Щодо позовних вимог в частині зарахування до загального страхового стажу періоду проходження служби у лавах Радянської Армії з 22.11.1983 року по 17.03.1986 рік не підлягають задоволенню, оскільки вже зараховані до страхового стажу, що підтверджується розрахунком страхового стажу позивача.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській від 22.07.2025 року № 32 прийнято необґрунтовано та без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому підлягає скасуванню.

Як передбачено п.2 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч.3 ст.245 КАС України).

Аналіз зазначеної норми, у її взаємозв`язку з ч.2 ст.2 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Разом з цим, ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

До компетенції суду не належить здійснення призначення пенсії та первісного визначення права особи на призначення пенсії, судом здійснюється лише контроль правомірності рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень (відповідача) щодо вказаних питань. При цьому суд не обраховує страховий стаж позивача.

Так, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано усі визначені законом умови, необхідні для призначення дострокової пенсії за віком на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV. Зокрема, наявність у позивача страхового стажу передбаченого цією статтею.

Разом з тим, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року № 32 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , про призначення пенсії від 22.07.2025 року із зарахуванням до його загального страхового стажу періоди : навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 по 21.11.1983, з 20.03.1986 по 30.06.1990; роботи у радгоспі «Богатир» з 06.08.1990 по 10.01.1991; роботи у Великоновосілківському ремонтно-транспортному підприємстві з 10.01.1991 по 31.05.1993; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 01.06.1993 по 15.09.1994; роботи у Великоновосілківській районній раді з 16.09.1994 по 02.01.1996; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 03.01.1996 по 31.12.1998.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

За подання позовну немайнового характеру позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, суд зазначає, що за подання цього позову позивачу з урахування коефіцієнту пониження слід було сплатити судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Отже, стягненню на користь позивача підлягає 484,48 грн. понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до задоволених позовних вимог.

Щодо надміру сплаченого судового збору у розмірі 242,24 грн., суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 7000,00грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Частиною другою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката закріплено у частині п`ятій статті 134 КАС України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.12.2012 №5076-VI (далі - Закон 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Судом встановлено, що правова допомога позивачу ОСОБА_1 у даній справі надавалась адвокатом Кузнєцовою Оксаною Петрівною, що підтверджується ордером серії АН №1780699 від 05.09.2025.

01.09.2025 між адвокатом Кузнєцовою Оксаною Петрівною та ОСОБА_1 (клієнт) укладено Договір про надання правничої допомоги №53.

13.10.2025 року адвокатом Кузнєцовою Оксаною Петрівною та клієнтом ОСОБА_1 було підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 відповідно до якого на виконання укладеного між сторонами Договору про надання правничої допомоги № 53 від 01.09.2025 року адвокатом було надано, а клієнтом прийнято юридичні послуги на загальну суму 7 000,00 гривень. Відповідно до вказаного Акту, клієнту був надісланий рахунок на оплату послуг.

Згідно Платіжної інструкції 2.353645675.1 від 14.10.2025 року Бічевим Василем Зіновійовичем сплачено Кузнєцовій Оксані Петрівні 7 000,00 гривень, що є сплатою вартості правничої допомоги відповідно до договору про надання правничої допомоги номер 53 від 01.09.2025 року.

Суд вважає, що заявлена до стягнення сума в розмірі 7000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг у даній справі виходячи з наступних підстав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції дійшов висновків, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України". У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

На переконання суду дана справа не є справою значної складності, розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін та не потребувала значних затрат часу адвоката, в тому числі, зважаючи на достатній обсяг судової практики, розміщеної у Єдиному державному реєстрі судових рішень у аналогічній категорії спорів, та постанов Верховного Суду.

Суд вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу, яку заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Так, суд приходить до висновку, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в загальному розмірі 2000,00 грн з підстав того, що заявлена сума витрат на правничу допомогу є завищеною. При визначенні саме такої суми витрат на правничу допомогу суд враховує: складність справи, затрачений час адвоката на надання таких послуг та враховує критерій співмірності, розумності та реальності їхнього розміру.

Водночас суд також враховує, що стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для відповідача в межах введеного воєнного стану в державі, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

За таких обставин суд вважає, що заява про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, з врахуванням складності справи, обсягом наданих послуг на виконання робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) підлягає частковому задоволенню, а саме у сумі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року № 32 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії від 22.07.2025 року із зарахуванням до його загального страхового стажу періоди: навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 по 21.11.1983, з 20.03.1986 по 30.06.1990; роботи у радгоспі «Богатир» з 06.08.1990 по 10.01.1991; роботи у Великоновосілківському ремонтно-транспортному підприємстві з 10.01.1991 по 31.05.1993; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 01.06.1993 по 15.09.1994; роботи у Великоновосілківській районній раді з 16.09.1994 по 02.01.1996; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 03.01.1996 по 31.12.1998.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 968,96 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 листопада 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова