Справа № 520/24951/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.11.2025 р. справа №520/24951/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 20.06.2025 року № 1-2030; 2) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 20.06.2025 року № 1-2030-UA0080742.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що відносно обєктів нерухомого майна, котрі були кваліфіковані контролюючим органом у якості обєкту справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки підлягає застосуванню п.п. "ж" п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України. Тому твердив про відсутність публічного обовязку оплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за ці обєкти.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що основним видом діяльності платника податків за кодом КВЕД є - друкування іншої продукції, а відомості Державного реєстру прав на нерухоме майно не підтверджують використання у межах власної господарської діяльності нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 474,00 кв.м. (далі за текстом - Обєкт №1) та нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 347,90 кв.м. Тому твердив про відсутність підстав для застосування до цих обєктів нерухомого майна приписів п.п. "ж" п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок із збору доказів, з`ясував обставини фактичної дійсності, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізував зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив доводи сторін добутими доказами і, вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації субєктів господарювання; набув правового статусу фізичної особи - підприємця; значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - .

У межах справи №520/2485/25 стосовно заявника були установлені обставини того, що: 1) відповідно до відомостей включених до виписки з ЄДР видами діяльності позивача є зокрема: вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (код КВЕД 01.13), оптова торгівля фруктами й овочами (код КВЕД 46.31), технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20); 2) Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у власності позивача перебувають об`єкти нежитлової нерухомості:

- з 17.11.2023 року нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 474,00 кв.м;

- з 11.12.2023 року нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 347,90 кв.м.

Також у межах справи №520/2485/25 стосовно заявника були установлені обставини того, що заявник є власником нежитлових будівель, які за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", використовуються ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а факт відповідності належного позивачу нерухомого майна класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", підтверджується технічними паспортами, копії яких містяться в матеріалах справи.

Зазначений факт підтверджується: технічним паспортом на нежитлову будівлю літ.А-1 (майстерня по ремонту сільськогосподарської техніки) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу Рогань, вулиця Харківська, будинок 3-А, загальна площа 474,00 кв.м, виготовленим 18.07.2019 р. КП ХРБТІ та матеріалами технічної інвентаризації на нежитлову будівлю літ.А-1 (будівля центральної контори) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу Рогань, вулиця Харківська, будинок 3/1, загальна площа 347,90 кв.м, виготовленим 28.01.2005 р. КП ХРБТІ.

Крім того нежитлова будівля літ.А-1 (майстерня по ремонту сільськогосподарської техніки) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу Рогань, вулиця Харківська, будинок 3-А, загальна площа 474,00 кв.м, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :00:003:0024 загальною площею 0.500га, який відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для іншого сільськогосподарського призначення.

20.06.2025р. контролюючим органом - ГУ ДПС у Харківській області відносно майна заявника у вигляді Об`єкту №1 без попереднього проведення будь-яких заходів податкового контролю та документального оформлення згаданих заходів у вигляді акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення №1-2030-UA0080742 про визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2024р. у розмірі 26.923,20грн.

20.06.2025р. контролюючим органом - ГУ ДПС у Харківській області відносно майна заявника у вигляді Об`єкту №2 без попереднього проведення будь-яких заходів податкового контролю та документального оформлення згаданих заходів у вигляді акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення №1-2030 про визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2024р. у розмірі 17.290,63грн.

Стверджуючи про невідповідність закону означених правових актів індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом управлінських функцій поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.

В Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

З 01.01.2011р. порядок виконання приватною особою податкового обов`язку, а також обсяг та зміст повноважень адміністративних органів в галузі справи контролю за податковою дисципліною і порядок реалізації контролюючими органами процедури застосування міри юридичної відповідальності до осіб, котрі скоїли податкові правопорушення, визначений, насамперед, нормами Податкового кодексу України.

Так, за правилом п.п.54.3.3 ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2015р. таким законом відносно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є положення ст.266 Податкового кодексу України.

Так, згідно з п.266.1.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Пунктом 266.2.1 ст.266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а у силу положень п.п. 266.3.1 ст.266 цього ж кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За правилом п.266.5.1 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, для справляння податку у порядку ст.266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) фізичне існування об`єкта як речі матеріального світу та функціонування цього об`єкта як прийнятої в експлуатацію будівлі; 2) тип об`єкта (тобто категорія будівлі) як за первісним призначенням, так і за реальним використанням; 3) місце розташування об`єкта (тобто поштова адреса будівлі), 4) площа об`єкта, 5) існування у конкретного суб`єкта права (громадянина чи юридичної особи) речових прав на об`єкт.

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129.1 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Відповідно до положень п.п.266.3.2 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.п.266.4.2 ст.266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 Податкового кодексу України).

Згідно з п.п.266.7.1 ст.266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Підпунктом "ж" п.п. 266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тож, конкретний обєкт нерухомого майна у вигляді споруди (будівлі) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у разі одночасного існування такої сукупності умов як:

- належність нежитлової будівлі до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000;

- знаходження такої будівлі у власності сільськогосподарського товаровиробника;

- відсутність фату передачі такої нежитлової будівлі в оренду, у лізинг, у позичку.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.05.2024 у справі №600/5153/23.

Розвязуючи спір, суд зважає, що за визначенням п.п.14.1.235 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній до 31.12.2021) сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

З 01.01.2022 набрав чинності Закон від 30.11.2021 № 1914-IX, яким виключено у підпункті 14.1.235 слова та цифри "для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу".

Водночас із цим, визначення "сільськогосподарський товаровиробник" міститься у ст. 1 Закону України від 18.01.2001р. №2238-III "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років", згідно з яким це є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Окрім того, суд ураховує, що окрім наведених вище юридичних категорій у національному законі законодавцем використовується також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".

Так, відповідно до ст. 1 Закону України від 23.09.2008р. №575-VI "Про сільськогосподарський перепис" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.

Суд відмічає, що наведені вище поняття "сільськогосподарський товаровиробник" не суперечать змісту п.п.14.1.235 ст.14 Податкового кодексу України.

Розглядаючи справу, суд ураховує, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень субєктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis).

Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.

Тому, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника як приватної особи варіантом тлумачення норми національного закону України є поширення на Об`єкт №1 та на Обєкт №2 правового режиму справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тотожне учаснику суспільних відносин із правовим статусом - "сільськогосподарський товаровиробник" за виключенням випадку неспростовного та беззаперечного доведення контролюючим органом факту невикористання заявником цього майна у межах провадження власної господарської діяльності.

Таке тлумачення цілком узгоджується із положеннями п.5.3 ст.5 Податкового кодексу України.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС) є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) включено клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271). Клас «Будівлі сільськогосподарського призначення» (код 1271) включає в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. До коду 1271.9 віднесено інші будівлі сільськогосподарського призначення.

Отже, згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.

За суттю правового висновку постанови Верховного Суду від 23.01.2025 у справі №160/568/24 визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Суд нагадує, що у межах справи №520/2485/25 відносно заявника були установлені ті обставини, що позивач є власником нежитлових будівель, які за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", використовуються ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а факт відповідності належного позивачу нерухомого майна класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", підтверджується технічними паспортами, а саме технічним паспортом на нежитлову будівлю літ.А-1 (майстерня по ремонту сільськогосподарської техніки) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу Рогань, вулиця Харківська, будинок 3-А, загальна площа 474,00 кв.м, виготовленим 18.07.2019 р. КП ХРБТІ та матеріалами технічної інвентаризації на нежитлову будівлю літ.А-1 (будівля центральної контори) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу, Рогань вулиця Харківська, будинок 3/1, загальна площа 347,90 кв.м, виготовленим 28.01.2005 р. КП ХРБТІ.

Крім того, нежитлова будівля літ.А-1 (майстерня по ремонту сільськогосподарської техніки) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу Рогань, вулиця Харківська, будинок 3-А, загальна площа 474,00 кв.м, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :00:003:0024 загальною площею 0.500 га, який відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для іншого сільськогосподарського призначення.

Суд нагадує, що сторони спору не заперечують обставини набуття заявником правового статусу фізичної особи-підприємця.

Ця обставина у межах спірних правовідносин підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності позивача є: вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (код КВЕД 01.13), оптова торгівля фруктами й овочами (код КВЕД 46.31), технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20).

Крім того, до матеріалів справи долучені реєстраційні дані, в яких зазначено два основні види діяльності позивача: 1) вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (код КВЕД 01.13), оптова торгівля фруктами й овочами (код КВЕД 46.31), технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20); 2) 18.12 Друкування іншої продукції, виготовлення друкарських форм i надання iнших полiграфiчних послуг.

За версією сторони позивача, для провадження цього виду господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 використовує належні йому на праві власності: нежитлову будівлю літ.А-1 (майстерня по ремонту сільськогосподарської техніки) що знаходиться за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 474,00 кв.м виключно для провадження господарської діяльності, а саме для ремонту та обслуговуванню сільськогосподарської техніки; нежитлову будівлю літ.А-1 (будівля центральної контори) що знаходиться за адресою: за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, селище міського типу Рогань, вулиця Харківська, будинок 3/1, загальна площа 347,90 кв.м виключно для провадження господарської діяльності, а саме зберігання виготовленої сільськогосподарської продукції та запасних частин для сільськогосподарської техніки.

У ході розгляду справи за правилами ч.2 ст.77 КАС України суб"єкт владних повноважень не подав жодних об"єктивних даних на спростування цих тверджень і обставин, унаслідок чого не довів невикористання заявником Об"єкту №1 та Об"єкту №2 у межах власної господарської діяльності протягом 2024р.

При цьому, суд відзначає, що матеріали справи не містяться доказів того, що ці об`єкти нерухомості здавались в оренду, лізинг, позичку іншим суб`єктам господарювання.

Оскільки позивач є власником об`єктів нежитлової нерухомості, функціональне призначення яких співпадає із напрямом господарської діяльності у сегменті сільського господарства та має у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення, то за відсутності здобутих контролюючим органом до моменту винесення оскаржених податкових повідомлень - рішень доказів непровадження заявником реальної господарської діяльності за цим напрямом або доказів невикористання Об"єктів №№1-2 у межах цієї діяльності судження контролюючого органу про існування у заявника податкового обов"язку у вигляді сплати податку на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки за ці об"єкти слід кваліфікувати у якості недоведеного, позаяк позивач фактично є сільськогосподарським товаровиробником.

З огляду на приписи ч.4 ст.78 КАС України суд у межах справи №520/24951/25 не знаходить правових підстав для оцінки цих обставин фактичної дійсності інакше, ніж у справі №520/2485/25.

Тож суд визнає недоведеною обставину існування правових підстав для непоширення на спірні правовідносини положень п.п."ж" п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Натомість, відповідач субєкт владних повноважень у ході розгляду справи за правилами ч.2 ст.77 КАС України не довів обставини відсутності правових підстав для поширення на спірні правовідносини дії п.п. «ж» п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України, попри те, що з перебігу подій у справі №520/2485/25 був достеменно обізнаний із вадами (дефектами, недоліками) в реалізації управлінської функції з приводу справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за Обєкт №1 та за Обєкт №2.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення про визначення грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за Обєкт №1 та за Об`єкт №2.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень не було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були зясовані неповно, положення належної норми права були витлумачені неправильно, реально вчинене управлінське волевиявлення призвело до погіршення правового становища заявника, адже за відсутності необхідного обсягу обєктивних даних субєкт владних повноважень вдався до справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за Об`єкт №1 та за Об`єкт №2 на загальних підставах без застосування приписів п.п. «ж» п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Вирішуючи питання з приводу розподілу судових витрат в частині видатків на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що правила згаданого розподілу унормовані, насамперед, приписами ст.ст.132-143 КАС України.

Так, згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерії співмірності, пропорційності, обґрунтованості, вимушеності, розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката сформульовані законодавцем у положеннях ч.5 ст.134 та ч.9 ст.139 КАС України.

Тому, з огляду на приписи ст.8 Конституції України, п.9 ч.3 ст.2, ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України, на зміст складових елементів верховенства права та на неприпустимість зловживання правами суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи); 5) пов`язаністю витрат з розглядом справи (тобто об"єктивною і неминучою вимушеністю); 6) обґрунтованістю розміру витрат та пропорційністю розміру витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін (у тому числі чи міг результат вирішення справи вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес); 7) поведінкою сторони під час розгляду справи; 8) причиною виникнення спору; 9) результатом розв`язання спору; 10) висловленою з даного приводу правовою позицією відповідача.

При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Також у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі №380/3142/20: 1) в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором; 2) розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо; 3) Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат; 4) у силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою; 5) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 6) при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Окрім того, за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 (адміністративне провадження №К/9901/365/19): 1) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо; 2) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим; 3) При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; 4) Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Вказані висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24 березня 2020 року, по справі №320/3271/19 від 07 травня 2020 року.

Звідси слідує, що у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу будь-якого (у тому числі і фіксованого) розміру гонорару адвоката за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження відповідача обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України.

Таке тлумачення змісту наведених норм права повністю корелюється із правовими висновками постанови Великої палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано копії: договору про надання правової допомоги від 10.09.2025р. №10/09/25, ордеру на надання правничої допомоги серії АІ №1978585, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5535.

Згідно з п. 1.1 зазначеного договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Адвокат зобов`язується протягом визначеного в договорі терміну надавати Клієнту за винагороду (гонорар) юридичні послуги (надалі іменовані «Послуги») зі складання необхідних процесуальних документів , представництва і захисту його (Клієнта) прав і законних інтересів в системі загальних судів України, у справі Клієнта з питання оскарження протиправних податкових повідомлень-рішень, які були винесені Головним управлінням ДПС у Харківській області у відношенні ОСОБА_1 , а саме: податкове повідомлення-рішення від 20.06.2025 року № 1-2030, податкове повідомлення-рішення від 20.06.2025 року № 1-2030-UA0080742.

Згідно з п.5.1 зазначеного договору визначення розміру оплати праці (гонорару) Адвоката проводиться за попередньою домовленістю з громадянином ОСОБА_1 у фіксованому розмірі, який дорівнює 10000 (десять тисяч) грн 00 коп. без ПДВ , що підлягатиме стягненню за рішенням суду на користь Клієнта з відповідача.

Відповідач у відзиві заперечував проти стягнення правничої допомоги та зазначив, що виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану сторін, в даному випадку визначена вартість відшкодування вартості на правничу допомогу є явно неспівмірною зі складністю конкретної судової справи, оскільки справи даної категорії є типовими, нормативна база, що регулює вказане питання, а також судова практика вищих судів по справах даної категорії є усталеною.

Суд зазначає, що сума гонорару адвоката у даному конкретному випадку є фіксованою, а тому не залежить від витрат часу, обсягу підготовлених та поданих документів, відтак ці обставини не впливають на вартість наданої професійної правничої допомоги та, відповідно, на розмір судових витрат.

Такий порядок визначення гонорару узгоджується з вимогами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», якою передбачено можливість встановлення фіксованої суми гонорару, що обчислюється з урахуванням складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 21 червня 2022 року по справі №480/828/19.

Вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зважає, що майновий інтерес заявника у межах даного спору у грошовому виразі складає - 44.213,83грн.

Спір не є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскаржених рішень; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів суб`єкта владних повноважень.

Справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Обставини спору у справі №520/24951/25 є аналогічним обставинам справи у справі №520/2485/25.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 10.000,00грн. є явно та очевидно неспівмірним з обставинами даного конкретного спору.

При цьому, суд вважає, що до відносин із відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід застосовувати виключно положення ч.1 ст.77 КАС України.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі - 4.000,00грн.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 132-139, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.06.2025р. №1-2030.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.06.2025р. №1-2030-UA0080742.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (ідентифікаційний код - 43983495; місцезнаходження - 61057, м.Харків, вул.Григорія Сковороди, 57) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2 , місцезнаходження - АДРЕСА_3 ) 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору та 4.000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок) у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко