Справа № 460/6077/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6077/24 пров. № А/857/25852/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Глушка І.В., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року у справі № 460/6077/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя в 1-й інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 17 вересня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач), в якій, з врахуванням заяви від 28.06.2024, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 3116 від 22.02.2024 про вважання позивача ОСОБА_1 , таким, що самовільно залишив частину;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити позивача ОСОБА_1 в штаті військової частини НОМЕР_1 визначенням посади згідно штату;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді рапорту від 22.04.2024 року та невидачі позивачу ОСОБА_1 направлення із службовою та медичною характеристиками, усіма наявними медичними документами на медичний огляд військово лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби згідно його діагнозів;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати позивачу ОСОБА_1 направлення із службовою та медичною характеристиками, усіма наявними медичними документами на медичний огляд військово лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби згідно його діагнозів.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 15.03.2022 позивач був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 до Збройних сил України та зарахований на посаду водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдат. З 27.11.2023 по 10.12.2023 позивач перебував у відпустці. Під час дороги додому у м. Києві, 28.11.2023, позивачу стало погано, він втратив свідомість і був доставлений до лікарні з діагнозом - переохолодження. Протягом тривалого періоду позивач перебував на лікуванні в медичних закладах, проходив медичні обстеження та мав незадовільний стан здоров`я. Відповідно до листа військової частини НОМЕР_1 № 3517 від 01.03.2024 позивачу стало відомо, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 3116 від 22.02.2024 він вважається таким, що самовільно залишив частину і матеріали службового розслідування направлено директору ТУ ДБР, розташоване у місті Полтава для внесення відомостей до ЄРДР за ознаками скоєння позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України і станом на березень місяць 2024 року позивач не виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Вважає вказане рішення протиправним та таким, що прийняте в супереч вимогам законодавства. З підстав наведених у позові, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року позовні вимог задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 1179 від 20.02.2024 «Про результати службового розслідування» в частині неприбуття ОСОБА_1 з лікувального закладу без поважних причин до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , з 10.02.2024 по 20.02.2024.

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 74 від 12.03.2024 в частині вважання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив частину з 10.02.2024 по 20.02.2024.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді рапорту ОСОБА_1 від 22.04.2024 в частині направлення на медичний огляд військово лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 22.04.2024 в частині направлення на медичний огляд військово лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у командування військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави вважати поважними причини неприбуття солдата ОСОБА_2 з лікувального закладу до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , а тому відсутня протиправність у наказах командира військової частини НОМЕР_1 № 1179 від 20.02.2024 та № 74 від 12.03.2024. Накази прийнятті на підставі матеріалів службового розслідування та у відповідності до чинного законодавства.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 28.11.2023 по 29.11.2023 позивач перебував на лікуванні Київській міській клінічній лікарні № 9, після виписки було рекомендовано звернутися за спостереженням до сімейного лікаря, відповідно до копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 17108 від 29.11.2023.

06.12.2023 року лікарем - терапевтом позивача було направлено на стаціонарне лікування у закладі з надання психіатричної допомоги, згідно із копії направлення № 7125-4718-8846-6507 від 06.12.2024.

09.12.2023 позивач був направлений ІНФОРМАЦІЯ_2 на консультативний медичний огляд ВЛК (психіатром) і 15.12.2023 позивач пройшов психологічне обстеження, що стверджується копією направлення № 01-5/3197 від 09.12.2023 та результатами психологічного обстеження від 15.12.2023.

Відповідно до копії направлення № 1465/ЛК від 19.12.2023 19.12.2023, військовою частиною НОМЕР_1 позивач був направлений на лікування до військової частини НОМЕР_2 з діагнозом: гіпертонічна хвороба І ст., 2 ст., ризик високий.

Відповідно до повідомлення Військової частини НОМЕР_2 від 25.12.2023 № 10560, командиру Військової частини НОМЕР_1 було доведено до відома, що позивач 25.12.2023 поступив на стаціонарне лікування в 1129 Рівненський військовий госпіталь.

Відповідно до виписного епікризу № 3935 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 25.12.2023 по 10.01.2024.

Рівненським військовим госпіталем військової частини НОМЕР_2 № 610 від 10.01.2024 позивач був направлений до КП «Рівненського обласного госпіталю ВВ» для визначення подальшої тактики лікування (стаціонарного обстеження, лікування).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 184 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ» з 10.01.2024 по 23.01.2024.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 466 КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ» позивач перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 24.01.2024 по 29.01.2024.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 601 КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ», позивач перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 30.01.2024 по 08.02.2024.

08.02.2024 гарнізонною ВЛК № 2 військової частини НОМЕР_2 відносно позивача проведено медичний огляд і на підставі ст. ст. 65,44 гр. ІІ Розкладу хвороб: позивач потребує медичної реабілітації в КП «Рівненський обласний госпіталь ветеранів війни» терміном 10 календарних днів, що стверджується наявною в матеріалах справи копією довідки ВЛК № 237 від 08.02.2024.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 846 КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ», позивач перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 09.02.2024 по 20.02.2024.

На підставі направлення п`ятого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 № 01-5/841 від 23.02.2023 позивач був направлений на консультацію до лікаря невролога.

26.02.2024 Рівненським військовим госпіталем військової частини НОМЕР_2 позивач був направлений на консультацію нейрохірурга, відповідно до копії направлення № 3236 від 26.02.2024.

Судом першої інстанції з`ясовано, що відносно позивача командуванням військової частини НОМЕР_1 приймалося ряд наказів з приводу притягнення до відповідальності на накладення відповідних стягнень.

А саме, 22.12.2023 Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) № 6224 від 22.12.2023 на позивача було накладено дисциплінарне стягнення «зауваження» за несвоєчасне надання підтверджуючих документів про лікування.

З 13.01.2024 позивача увільнено від займаних посад (у зв`язку з довготривалим лікуванням) та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2024 № 13.

Поміж тим, відносно позивача був складений Акт службового розслідування (затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 ), яким за неприбуття з лікувального закладу до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 на підставі статті 48, 55, 83 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України на водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 запропоновано накласти дисциплінарне стягнення «сувора догана».

В п.3.2 Акту службового розслідування зафіксовано «В своїх поясненнях командир взводу матеріального забезпечення І єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_3 вказав, що водій автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення І єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , проходив лікування в Рівненському обласному госпіталі ветеранів війни. 08.02.2024 року військовослужбовця було виписано із закладу охорони здоров`я, після чого солдат ОСОБА_1 зобов`язаний був повернутися в місце тимчасового розташування підрозділу АДРЕСА_1 , але у визначений термін військовослужбовець не прибув до військової частини НОМЕР_3 для продовження проходження військової служби. На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає. Пошукові заходи позитивного результату не дали. На даний час місце перебування солдата ОСОБА_1 невідоме. Жодних підтверджуючих документів законності перебування поза межами місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 не надсилав. Особиста зброя та засоби захисту солдата ОСОБА_1 залишилися в підрозділі.

Відтак, за результатами розгляду акту службового розслідування та з врахуванням висновків, які містяться в ньому, командир військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) видав Наказ від 20.02.2024 №1179 «Про результати службового розслідування», яким на солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана», за неприбуття з лікувального закладу без поважних причин до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 .

Встановлено, що на підставі Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 20.02.2024 №1179, прийнято наказ від 12.03.2024 № 74, п.п.1 п.1 якого визначено: «нижчепойменованих вiйськовослужбовцiв, не прибули з лiкувального закладу, документiв, що засвiдчують законнiсть неповернення до розташування частини не надали, мiсце перебування яких не вiдоме - вважати такими, що самовільно залишили частину зняти з грошового забезпечення з 10.02.2024, а з ycix iнших видiв забезпечення з 13.03.2024 (окрiм продовольчого): солдат ОСОБА_1 - що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 .».

Матеріали справи також містять інформацію про те, що 22.04.2024 позивач разом із пакетом документів подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , у якому клопотав забезпечити надання йому законної можливості проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності /непридатності до військової служби, для чого видати у встановленому порядку направлення на медичний огляд ВЛК; службову характеристику для проведення медичного огляду ВЛК та пакет інших необхідних документів для проходження медичного огляду.

Відповіді щодо задоволення чи повернення без реалізації поданого рапорту позивача від 22.04.2024, матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із діями відповідача та прийнятими рішеннями за результатами яких позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину, та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач самовільно залишив частину з 10.02.2024 по 20.02.2024 без поважних причин, так як відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 846, він перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 09.02.2024 по 20.02.2024 у КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ». Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1179 від 20.02.2024 «Про результати службового розслідування» в частині неприбуття ОСОБА_1 з лікувального закладу без поважних причин до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , з 10.02.2024 по 20.02.2024 та відповідно про скасування наказу військової частини НОМЕР_1 № 74 від 12.03.2024 про визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив частину з 10.02.2024 по 20.02.2024.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно із ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно зі ст. 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ, заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно зі ст. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Частиною 1 статті 40 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України № 2232-XII, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Відповідно до ст. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Таким чином, за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.

При цьому самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.

Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо чи інші надзвичайні події та обставини, які підтверджені відповідними документами.

Таким чином, не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. В будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.

Відсутність у командира відомостей (доказів) про причини залишення чи нез`явлення військовослужбовця зобов`язує командира доповісти про такий факт своє командування та повідомити відповідний орган досудового розслідування.

Як встановлено із матеріалів справи, за результатами розгляду акту службового розслідування та з врахуванням висновків, які містяться в ньому, командир військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) видав Наказ від 20.02.2024 №1179 «Про результати службового розслідування», яким на солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана», за неприбуття з лікувального закладу без поважних причин до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 .

Крім цього, на піставі вищезазначеного наказу № 1179 від 20.02.2024 прийнято наказ від 12.03.2024 № 74, п.п.1 п.1 якого визначено: «нижчепойменованих вiйськовослужбовцiв, не прибули з лiкувального закладу, документiв, що засвiдчують законнiсть неповернення до розташування частини не надали, мiсце перебування яких не вiдоме - вважати такими, що самовільно залишили частину зняти з грошового забезпечення з 10.02.2024, а з ycix iнших видiв забезпечення з 13.03.2024 (окрiм продовольчого): солдат ОСОБА_1 - що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 .».

Верховний Суд в постанові по справі № 813/1021/17 від 19.02.2020 зазначив, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

В постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 804/4633/17 викладена правова позиція, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до повідомлення Військової частини НОМЕР_2 від 25.12.2023 № 10560, командиру Військової частини НОМЕР_1 було доведено до відома, що позивач 25.12.2023 поступив на стаціонарне лікування в 1129 Рівненський військовий госпіталь.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 601 КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ», позивач перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 30.01.2024 по 08.02.2024.

08.02.2024 гарнізонною ВЛК № 2 військової частини НОМЕР_2 відносно позивача проведено медичний огляд і на підставі ст. ст. 65,44 гр. ІІ Розкладу хвороб: позивач потребує медичної реабілітації в КП «Рівненський обласний госпіталь ветеранів війни» терміном 10 календарних днів, що стверджується наявною в матеріалах справи копією довідки ВЛК № 237 від 08.02.2024.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 846 КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ», позивач перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 09.02.2024 по 20.02.2024.

Скаржник зазначає, що підставою для проведення службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 послугувало те, що діючи з прямим умислом, бажаючи ухилитися від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без відома командування 10.02.2024 не повернувся з лікувального закладу без поважних причин до місця тимчасового розташування підрозділу ( АДРЕСА_1 ) водій автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 .

Проте, із наявних в матеріалах справи доказів, можна дійти висновку, що позивач не повернувся з лікувального закладу до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із продовженням лікування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у ході службового розслідування відповідачем не з`ясовано в повному обсязі, обставини неможливості прибуття 10.02.2024 позивача з лікування до місця тимчасового розташування підрозділу. Позаяк, матеріалами справи обумовлений той факт, що солдат військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 в цей період перебував знову на лікуванні по 20.02.2024.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1179 від 20.02.2024 «Про результати службового розслідування» в частині неприбуття ОСОБА_1 з лікувального закладу без поважних причин до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , з 10.02.2024 по 20.02.2024.

Оскільки наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2024 № 74, яким вирішено вважати позивача такими, що самовільно залишив частину прийнятий на підставі наказу № 1179 від 20.02.2024, то колегія суддів вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 № 74 від 12.03.2024 про визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив частину з 10.02.2024 по 20.02.2024.

Щодо задоволених позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді рапорту від 22.04.2024 ОСОБА_1 та зобов`язання розглянути вищезазначений рапорт від 22.04.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Медичний огляд військовослужбовців регламентується положеннями глави 6 розділу ІI Положення №402.

Так відповідно до підпункту «б» пункту 6.1 глави 6 розділу ІІ Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) проводиться прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.

Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 р. №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення № 402).

Відповідно до пункту 1.1. глави 1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до підпункту пункту 6.1. глави 6 розділу II Положення №402, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться:

а) військовослужбовців строкової служби: командирами військових частин, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комісарами, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, а осіб, які перебувають на обстеженні та лікуванні у цивільному лікувально-профілактичному закладі психіатричного профілю, крім того, - головними лікарями цих закладів;

б) військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07 квітня 2017 р. №124, рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Тобто рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи, передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

За змістом статей 12 - 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно з пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Відповідно до пункту 254 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Також, згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, спеціальними законодавчими нормами, що регламентують порядок здійснення медичного огляду військовослужбовців, передбачено, що направлення на такий огляд здійснюється прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище. При цьому, прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби. Наведені положення передбачають право військовослужбовця на проходження військово-лікарської комісії за наявності достатніх підстав, а також ініціювання цих питань та подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.

Таким чином, отримавши рапорт, посадові особи військової частини зобов`язані його розглянути на надати мотивовану відповідь стосовно викладених у рапорті питань.

Однак, в матеріалах цієї справи відсутнє будь-яке рішення щодо розгляду рапорту позивача від 22.04.2024 року щодо направлення на медичний огляд з метою встановлення придатності чи непридатності до військової служби.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді рапорту від 22.04.2024 ОСОБА_1 в частині направлення на медичний огляд військово лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 22.04.2024 ОСОБА_1 в частині направлення на медичний огляд військово лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 243, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року у справі № 460/6077/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. В. Глушко
Т. В. Онишкевич