Справа № 990/490/25
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 листопада 2025 року

м. Київ

справа №990/490/25

адміністративне провадження № П/990/490/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Желтобрюх І.Л., Олендера І.Я., Юрченко В.П., перевірив позовну заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині,

УСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) адвокат Гнатенко Наталія Андріївна звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Президента України, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 10 березня 2023 року № 145/2023 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2025 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) стосовно ОСОБА_1 (додаток 1 позиція 99).

Ухвалою суду від 21.10.2025 позовну заяву залишено без руху. Суд вважав, що заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду не містить обґрунтованих та належним чином підтверджених доводів, які б свідчили про наявність об`єктивних, незалежних від волі позивача перешкод, що унеможливили своєчасне подання позовної заяви до Верховного Суду у межах встановленого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку. Позивачу надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме, вказати інші підстави для поновлення строку.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху представнику позивача адвокату Гнатенко Н.А. надіслано через підсистему «Електронний суд» і доставлено в електронний кабінет представника позивача 21.10.2025 о 20:10, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа.

У межах встановленого судом строку 31.10.2025 безпосередньо до суду представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі Верховного Суду від 21.10.2025.

Представник позивача звернулась до суду з заявою про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з адміністративним позовом. Обґрунтовуючи поважність причин несвоєчасного звернення з позовом до суду представник позивача зазначає, що презюмування поінформованості фізичної особи, яка постійно проживає в іншій країні про ухвалення відносно неї індивідуальних актів органами державної влади України, лише у зв`язку з опублікуванням через офіційні видання (в тому числі, онлайн-видання) в межах інформаційного простору України, може свідчити про покладення на позивача заздалегіть недосяжного стандарту спростування такої презумпції. Представник позивача відзначає, що позивач, проживаючи за межами України на території Республіки Кіпр очевидно позбавлений можливості дізнатись про факти застосування санкцій з офіційних друкованих видань України. Водночас, офіційні видання у друкованій формі не поширюються за межами України. Поряд з цим, на жодному веб-сайті офіційних органів державної влади за контекстним пошуком по прізвищу та імені неможливо знайти інформацію про факт запровадження до позивача санкцій. Отже у позивача була відсутня будь-яка можливість внаслідок постійного проживання на території Республіки Кіпр дізнатись про факт запровадження санкцій з офіційних видань, де оскаржуваний Указ публікувався. Також, представник позивача вважає, що у цій справі необхідно враховувати висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду від 16.06.2024 у справі №990/160/24 щодо обставин відсутності доступу позивача до інформаційного поля України, зокрема, до офіційних друкованих видань, що слугували підставою для поновлення пропущеного строку. Крім того, на думку представника позивача, обставини у справі №990/102/22, не є релевантними до обставин справи позивача. У постанові від 08.12.2022 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відхиляє доводи скаржника щодо неволодіння українською мовою на належному рівні як обставини, що унеможливила його вчасне ознайомлення з оскаржуваними указами, оскільки статус позивача як громадянина Грузії не надає йому порівняно з іншими особами переваг як у вигляді особливого порядку інформування про застосування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), так і у вигляді особливого визначення початку перебігу строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду. Навпаки, проживаючи на території України понад 20 років (як про це зазначає сам позивач), скаржник повинен був проявляти зацікавленість щодо особливостей національного законодавства України, правового регулювання суспільних правовідносин. Представник позивача указує, що у цій справі такі підстави для поновлення строку відсутні.

Представник позивача підсумовує, що задля дотримання розумного балансу між забезпеченням права позивача на судове оскарження рішення та дотримання принципу правової визначеності, на забезпечення якого і спрямований інститут строків звернення до адміністративного суду, позивач просить суд врахувати наведені обставини, які свідчать про об`єктивну неможливість дізнатись про запровадження відносно нього персональних санкцій протягом шести місяців з моменту опублікування оскаржуваного Указу, визнати причини пропуску строку на звернення до суду у цій справі поважними, задовольнити заяву та поновити пропущений з поважних причин строк, відкрити провадження у справі.

Суд, розглянувши заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду, вважає, що мотиви та підстави, якими позивач обґрунтовує причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом не є поважними, а тому подана ним позовна заява підлягає поверненню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до положень частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною шостою статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас, поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

У справі встановлено, що Указом Президента України від 10 березня 2023 року № 145/2023 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2025 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким, зокрема, застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкцій) стосовно ОСОБА_1 (додаток 1 позиція 99).

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України від 10 березня 2023 року № 145/2023 було офіційно опубліковано в «Урядовому кур`єрі» від 14.03.2023 - № 51, «Офіційному віснику Президента України» від 20.03.2023 - 2023 р., № 8, стор. 9, стаття 117, «Офіційному віснику України» від 23.03.2023 - 2023 р., № 30, стор. 12, стаття 1658, код акта 117240/2023.

Згідно з положеннями пункту 1 Указу Президента України від 10 червня 1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» визначено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях. Офіційними друкованими виданнями є: бюлетень «Офіційний вісник України» та газета «Урядовий кур`єр». Офіційним друкованим виданням, у якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Оскаржуваний у частині Указ Президента України опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» 14.03.2023 та згідно з пунктом 3 цього Указу він набирає чинності з дня його опублікування, то початок перебігу строку на звернення до суду для його оскарження розпочався з 14.03.2023.

Натомість, позивач з адміністративним позовом до суду звернувся 17.10.2025 - через два роки і сім місяців після набрання чинності оскаржуваним Указом, тобто з пропуском зазначеного строку.

Згідно з положеннями пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Оскаржувані в частині укази Президента України є актами індивідуальної дії, оскільки не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішень РНБО, які ними вводяться в дію, передбачають індивідуалізовані приписи щодо застосування санкцій до конкретних юридичних і фізичних осіб; адресовані цим особам; не регулюють певний вид суспільних відносин, а спрямовані на припинення конкретних правовідносин.

При цьому законодавством не визначено обов`язку відповідача доводити до відома осіб, до яких застосовано санкції, зміст указів в інший спосіб, аніж опублікування їх в офіційних виданнях.

Відтак, опублікування вказаного Указу, тобто його оприлюднення, презюмує, що його зміст доведено до всіх зацікавлених осіб.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала в судових рішеннях, зокрема: в постановах від 14.11.2024 у справі №990/241/24, від 24.10.2024 у справі №990/277/24.

Незнання правових підстав застосування санкцій не є об`єктивною перешкодою для реалізації права на судовий захист, оскільки процесуальний закон передбачає механізми з`ясування обставин справи, зокрема пов`язаних з підставами прийняття рішень суб`єктом владних повноважень.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2025 у справі №990/186/25.

Частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд відзначає, що застосування санкцій, з-поміж інших, до іноземців здійснюється на підставі, в порядку і спосіб, які визначені Конституцією України і законами України, які діють/застосовуються однаково щодо всіх підсанкційних осіб. Особливого порядку сповіщення (доведення до відома, оприлюднення) про застосування санкцій щодо іноземців - незалежно від їхнього громадянства/підданства - закони України не передбачають. Водночас незнання іноземцем, який опинився під дією санкцій, українського законодавства не створює для держави обов`язку вживати додаткових заходів для інформування про існуючі в Україні закони та акти їх застосування, а також не звільняє його [іноземця] від настання юридичних наслідків, зумовлених дією санкцій.

Суд зауважує, що відсутні підстави вважати, що скаржник як іноземний резидент має чи повинен мати преференції у вигляді особливого ставлення у питаннях визначення моменту відліку строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду чи мати інші пільги порівняно з резидентами України.

Аналогічну позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі №9901/518/19.

Суд відхиляє посилання представника позивача про необхідність урахування у цій справі висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 16.06.2024 у справі №990/160/24 щодо обставин відсутності доступу позивача до інформації.

У справі №990/160/24 за позовом ОСОБА_3 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині, у заяві адвокат заначив, що ухвалою суду, починаючи з 22.10.2022 до позивача застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжує діяти. ОСОБА_3 перебував у звичайній камері, тобто без поліпшених побутових умов, а тому не мав доступу до телевізора та новин відповідно, не мав доступу до мережі Інтернет, оскільки, будучи особою похилого віку, не прилаштований до отримання інформації через соціальні мережі навіть у випадку, якщо доступ до них йому був би наданий. З указаних обставин є очевидним, що проживання ОСОБА_1 за кордоном та перебування ОСОБА_3 під вартою не є тотожними обставинами, які покладено в обґрунтування неможливості дізнатись про видання Президентом відповідного Указу.

Отже, заява про усунення недоліків, не містить об`єктивних поважних (непереборних) причин, які унеможливили звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.

Представник позивача обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку зазначає, що позивач дізнався про застосування до нього санкцій після звернення до нотаріуса. Разом з тим, представник позивача не указує обставин, які обґрунтовано доводять, що позивач не знав і не міг дізнатись раніше (до моменту звернення до нотаріуса) про застосування до нього обмежувальних заходів, уведених у дію оскаржуваним Указом.

Крім того, суд звертає увагу, що інформація про застосовані санкції включається до Державного реєстру санкцій (статті 5-3, 5-4 Закону №?1644-VII) і є публічною та загальнодоступною, а об`єктивні ознаки реалізації санкцій, їх правові наслідки та публічний порядок уведення їх в дію свідчать про те, що особа, до якої застосовано такі заходи, не могла не знати про факт їх застосування.

Таким чином, твердження позивача про його необізнаність щодо застосування до нього санкцій протягом тривалого часу (2 роки і сім місяців) не узгоджується з правовою природою обмежувальних заходів, які за своєю суттю спрямовані на істотне обмеження правового статусу особи; суперечить суті застосованих обмежувальних заходів, які мають реальні майнові, організаційні та правові наслідки, та публічному характеру рішень про застосування санкцій, які публікуються в офіційних джерелах і є загальнодоступними.

Підсумовуючи, суд констатує, що обставини, на які посилається позивач на обґрунтування недотримання ним строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.

Норми КАС України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Водночас поважними є такі причини пропуску процесуального строку, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Положеннями частини першої статті 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

За правилами частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) адвокату Гнатенко Наталії Андріївні у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

-------------------------

-------------------------

-------------------------

-------------------------

-------------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.Л. Желтобрюх

І.Я. Олендер

В.П. Юрченко

Судді Верховного Суду