Справа № 520/20754/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.11.2025 р. справа №520/20754/25 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - Відповідач №1, суб"єкт владних повноважень №1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі за текстом - Відповідач №2, суб"єкт владних повноважень №2, адміністративний орган, владний суб"єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 21.05.2025р. №86 в частині визначення стажу роботи ОСОБА_2 на посаді судді та в частині розміру виплат; 2) визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 30.07.2025р. №86 про відмову у проведенні ОСОБА_2 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки ТУ ДСА України у Харківській області від 08.07.2025р. №04-48/407; 3) зобов"язати ГУ ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_2 з 08.05.2025р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 60% суддівської винагороди (з урахуванням стажу роботи на посаді судді - 25 років 06 місяців 21 день, з них: на посаді судді Холодногірського (Ленінського) районного суду Харківської області - 22 роки 06 місяців 21 день та стажу роботи у галузі права, вимога щодо якого визначена законом та надавала право на призначення на посаду судді - 3 роки); 4) зобов"язати ГУ ПФУ в Харківській області здійснити з 08.05.2025р. перерахунок і виплату ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки ТУ ДСА України у Харківській області від 08.07.2025р. №04-48/407 у розмірі 115.821,00грн. як 60% від зазначеної у довідці ТУ ДСА України у Харківській області від 08.07.2025р. №04-48/407 суми суддівської винагороди - 193.035,00грн., здійснивши виплату з урахуванням раніше проведених платежів.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що унаслідок вчинення суб`єктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення була штучно створена перешкода в отриманні довічного грошового утримання судді у відставці у належному розмірі.

Відповідач №1 із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці обчислене правильно та виплачується у повному розмірі.

Відповідач №2 із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що підстав для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відсутні, оскільки з 2021 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, залишається незмінним і становить 2102 грн, що підтверджується положеннями Законів України «Про Державний бюджет» на відповідні роки та позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.04.2025 у справі №240/9028/24. Отже, складові суддівської винагороди не змінювалися, повідомлення ДСА України про необхідність перерахунку не надходило, а рішення Головного управління Пенсійного фонду України про відмову у проведенні перерахунку є законним, обґрунтованим і прийнятим у межах повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Суд, вивчивши доводи позову, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, повно та вичерпно з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; у спірних правовідносинах має правовий статус судді Холодногірського районного суду м. Харкова у відставці; з 30.05.2019 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії за віком; з 08.05.2025р. перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 01 травня 2025 року №810/0/15-25 заявника було звільнено з посади судді Холодногірського районного суду міста Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку із загальним стажем роботи судді, який дає право на відставку - 25 років 6 місяців 17 днів, а саме: стаж роботи на посаді судді - 22 роки 6 місяців 17 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді - 3 роки, а саме робота в галузі права на посаді юрисконсульта Концерн «Європейський» з 17 березня 1997 по 14 жовтня 2002 року.

Наказом заступника голови Холодногірського районного суду м. Харкова № 02-02/100 від 02.05.2025 заявника було відраховано зі штату суду зв`язку з звільненням у відставку відповідно до вказаного рішення Вищої ради правосуддя з 07 травня 2025 року.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області № 86 від 21.05.2025 з 08.05.2025р. заявнику було призначене щомісячне грошове утримання судді у відставці у розмірі 54% від заробітку, з урахуванням спеціального стажу на посаді судді 22 роки 5 місяців 21 день у розмірі 72.361,35 грн.

Згідно з довідкою Територіального управління ДСА в Харківській області №04-48/407 від 08.07.2025 станом на 07.05.2025 року розмір суддівської винагороди заявника, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, становить 193.035,00грн, у тому числі посадовий оклад 113.550,00 грн., доплата за вислугу (70%) - 79.485,00 грн.

Зі змісту приписів ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у кореспонденції із приписами абз.4 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" слідує, що цей розмір суддівської винагороди був обчислений із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб - "3.028,00грн.".

Разом із тим, згідно з протоколом про призначення заявнику щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 20.05.2025р. суб"єктом владних повноважень - Відповідачем №1 під час призначення заявнику щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці було використано розмір суддівської винагороди - "134.00,50грн.

Зі змісту приписів ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у кореспонденції із приписами абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" слідує, що цей розмір суддівської винагороди був обчислений із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб - "2.102,00грн.".

23 липня 2025 року заявник подав до головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області заяву про здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з вказаною довідкою та просив зарахувати період роботи в галузі права, який надає право для призначення на посаду судді, до суддівського стажу.

За принципом екстериторіальності дане звернення було розглянуто і вирішено по суті ГУ ПФУ у Одеській області і рішенням №86 від 30.07.2025 було відмовлено у проведенні відповідного перерахунку, посилаючись на те, що розмір посадового окладу судді з 01.01.2020 не змінювався.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці без стажу роботи в галузі права (тобто управлінського волевиявлення Відповідача №1) та з приводу відмови у перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (тобто управлінського волевиявлення Відповідача №2), заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідачі є субєктами владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачами наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу соціального забезпечення учасника суспільних відносин - громадянина із правовим статусом судді у відставці у сфері пенсійного забезпечення регламентовані, насамперед, приписами спеціальної норми закону - ст.142 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до ч.1 ст.116 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з ч.1 ст.142 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Частиною ч.2 ст.142 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі за текстом - Закон України №1402-VIII) визначено, що суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Як то указано у ч.3 ст.142 Закону України №1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

За правилами ст.137 Закону України №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (ч.1 ст.137); До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (ч.2 ст.137).

Однак, відповідно до п.34 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

До набрання чинності нормами Закону України №1402-VIII суспільні відносини з приводу обчислення стажу роботи на посаді судді були унормовані положеннями Закону України від 07.07.2010р. №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі за текстом - Закон України №2453-VI).

Відповідно до положень ч.1 ст.135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Однак, відповідно до п.11 Перехідних положень Закону №2453-VI (в редакції, чинній до 28.03.2015р.) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності нормами Закону України від 07.07.2010р. №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" суспільні відносини з приводу обчислення стажу роботи на посаді судді були унормовані положеннями ч.4 ст.43 Закону України від 15.12.1992р. №2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі за текстом - Закон України №2862-ХІІ), Указу Президента України від 10.07.1995р. №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів".

Так, відповідно до ч.4 ст.43 Закону України №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно із ст.1 Указу Президента України від 10.07.1995р. №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Згідно з абзацом 2 пункту 31 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом України №2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року; доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008р. №545) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Оскільки стаж роботи заявника на посаді судді перевищує показник у 10 років, то положення наведених актів права підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині періоду трудової діяльності, котрий включається до стажу роботи заявника на посаді судді.

За приписами ч.2 ст.142 Закону України №1402-VIII момент виникнення права на отримання щомісячного довічного грошового утримання пов`язаний законодавцем із подією набуття громадянином України правового статусу - "суддя у відставці".

Єдиним спеціальним суб"єктом права, уповноваженим згідно з наданими Конституцією України повноваженнями надавати громадянину України правовий статус - "суддя у відставці" і розраховувати стаж роботи особи на посаді судді є Вища рада правосуддя, рішенням якої було встановлено, що стаж роботи заявника на посаді судді складає саме 22р. 06м. 17дн.; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, - 03р. 00м. 00дн. Загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку, становить 25р. 06м. 17дн.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018р. у справі №308/6953/17, від 11.09.2018р. у справі №428/4671/17, від 01.10.2018р. у справі №541/503/17, від 17.10.2018р. у справі №140/263/17, від 23.10.2018р. у справі №686/10100/15-а.

Оскільки за рішенням Вищої ради правосуддя заявнику було встановлено 25 повних календарних років роботи на посаді судді, то відсоткове значення показника щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у даному конкретному випадку повинно складати - 60 % суддівської винагороди судді Холодногірського районного суду м. Харкова.

Зміст положень ч.3 ст.142 Закону України №1402-VIII є чітким, зрозумілим та однозначним, не призводить до неузгодженостей, відповідає вимогам якості закону, встановлює арифметичний порядок обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці співвідносно до кількості повних років роботи на посаді судді.

Тож, з урахуванням положень ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також правових висновків, викладених у рішеннях ЄСПЛ від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та 37943/06) та від 07.07.2011 року у справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), у спірних правовідносинах наявні підстави для виникнення у заявника розумних сподівань та обґрунтованих очікувань щодо отримання довічного грошового утримання в розмірі, визначеному чинним законодавством, виходячи з принципів правової визначеності, захисту довіри та легітимних очікувань.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення змісту ст.13 Конвенції наведено у низці рішень Європейського суду з прав людини, зокрема: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" визначено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень одночасно було вчинене управлінське волевиявлення у формі дії з приводу обчислення відсоткового значення щомісячного довічного грошового утримання заявника як судді у відставці у розмірі 54% та управлінське волевиявлення у формі бездіяльності з приводу необчислення відсоткового значення щомісячного довічного грошового утримання заявника як судді у відставці у розмірі 60%.

Зважаючи на наведене, суд доходить до переконання про те, що вчинене у межах спірних правовідносин управлінське волевиявлення органу публічної адміністрації - Відповідача №1 з приводу визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання заявника не узгоджується з приписами Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, а також не відповідає вимогам статті 17 Конституції України.

При цьому, суд відзначає, що застосування способу захисту права у вигляді визнання протиправними дій Відповідача №1 з приводу обчислення відсоткового значення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 54% здатне погіршити правове становище заявника, позаяк не виключає ймовірності розвитку подій, унаслідок яких протягом певного періоду часу заявник взагалі буде позбавлений відповідних виплат.

Відтак, суд вважає за необхідне застосувати спосіб захисту порушеного права заявника за цим епізодом у вигляді визнання протиправною бездіяльності владного суб`єкта - Відповідача №1 з приводу обчислення щомісячного довічного грошового утримання заявника у розмірі 60 % суддівської винагороди. Саме такий спосіб захисту усуває будь-які ризики позбавлення заявника у межах спірних правовідносин права на мирне володіння майном у розумінні ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та забезпечує неминуче, ефективне та реальне поновлення суб`єктивного права особи на отримання у власність коштів за щомісячним довічним грошовим утриманням судді у відставці.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне застосувати відповідний спосіб захисту порушеного права, сформульований у резолютивній частині цього судового рішення.

Вирішуючи спір за епізодом перерахунку і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки ТУ ДСА України у Харківській області від 08.07.2025р. №04-48/407 суд зазначає, що за правилом ч.4 ст.142 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Відносини з приводу одержання особою щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці додатково деталізовані нормами Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України (затверджений постановою правління ПФУ від 25.01.2008р. №3-1 у редакції постанови правління ПФУ від 09.02.2023р. №7-2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.03.2008р. за №200/14891; далі за текстом - Порядок №3-1).

Згідно з п.1 розділу ІІІ Порядку №3-1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання проводиться відповідно до частини четвертої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини другої статті 27 Закону України «Про Конституційний Суд України» органами, що призначають щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до п.6 розділу IV Порядку №3-1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання проводиться органом, що призначає щомісячне довічне грошове утримання, на підставі довідки про суддівську винагороду / довідки про винагороду судді Конституційного Суду України, надісланої відповідним органом (без звернення судді у відставці, судді Конституційного Суду України), або за зверненням судді у відставці, судді Конституційного Суду України.

Пунктом 1 Розділу ІІІ Порядку №3-1 визначено, що приймання, розгляд та опрацювання заяви та документів, необхідних для призначення (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання, органами, що призначають щомісячне довічне грошове утримання, здійснюється відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за №1566/11846 у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014р. №13-1; далі за текстом - Порядок №22-1).

У силу спеціального застереження п.4.2 Розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відтак, ключовим питанням у межах даного спору є наявність або відсутність обставин зміни розміру складових суддівської винагороди діючого судді Холодногірського районного суду м. Харкова станом на 07.05.2025р. та, відповідно, підстав для перерахунку пенсійним органом щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а також обсягу компетенції пенсійного органу за місцем обліку судді у відставці на вчинення власного управлінського волевиявлення з приводу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 07.05.2025р. у випадку, коли раніше згадане управлінське волевиявлення було вчинено іншим терорганом системи Пенсійного фонду України за правилом "екстериторіальності".

Розглядаючи спір, суд зазначає, що згідно з ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У розумінні ч.1 ст.126 та ст.130 Конституції України умови виплати та розмір суддівської винагороди є невід`ємним елементом незалежності судді.

Спеціальним законом з питання визначення суддівської винагороди є Закон України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. №1402-VIII), ч.1 ст.135 якого передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, за правилами ч.2 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Як то указано у ч.4 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Згідно з ч.5 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Окрім того, згідно з ч.1 ст.136 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Суд відмічає, що правова категорія "прожитковий мінімум" та правила застосування цієї правової категорії сформульовані законодавцем у положеннях Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум".

Так, за визначенням ст.1 Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно з ст.2 Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум прожитковий мінімум застосовується, зокрема, для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Положеннями Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум" не передбачено можливості запровадження одразу декількох різновидів категорії "прожитковий мінімум" за критерієм професійної діяльності найманого працівника - публічного службовця.

Проте, у період часу 01.01.2025р.-07.05.2025р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з однієї сторони та між абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з іншої сторони в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." замість використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "3.028,00грн.".

Під час розгляду спорів аналогічної правової природи окружним адміністративним судом застосовувалась правова позиція, згідно з якою спеціальними нормами права у межах подібних правовідносин є приписи ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII і норми відповідного акту законодавства з приводу Державного бюджету України в частині затвердження показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не норми відповідного акту законодавства з приводу Державного бюджету України в частині затвердження показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Однак, згідно правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025р. у справі №240/9028/24: "104. Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

105. Водночас законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

106. Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.".

З метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2025р. у справі № 240/9028/24 зробила правовий висновок, що починаючи з 2021 у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положення абз.5 ст.7 Закону України №1928-IX від 02.12.2021 р. "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" наразі неконституційними не визнані.

Як то указано у ч.6 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З обсягу добутих у справі доказів окружний адміністративний суд не знаходить об"єктивних даних для неврахування у межах спірних правовідносин правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025р. у справі № 240/9028/24.

Відтак, у межах спірних правовідносин відсутні правові підстави для визнання неправомірними фактично вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення у формі рішення від 30.07.2025 року №86 щодо обчислення щомісячного довічного грошового утримання заявника на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області від 08.07.2025 року №04-48/407, у якій розрахунок суддівської винагороди здійснено з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3.028,00 грн, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025 року у справі №240/9028/24.

З огляду на те, що зазначена довідка видана не на виконання судового рішення, ухваленого на користь заявника з приводу обчислення суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 3.028,00 грн, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області правомірно відмовило у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання заявника на підставі іншого розміру прожиткового мінімуму, ніж той, що визначений законом на момент виникнення спірних правовідносин - 2.102,00 грн.

Тому ця вимога до задоволення не підлягає.

Окремо суд зважає, під час розгляду справи постало питання змісту та співвідношення таких правових категорій як "призначення щомісячного довічного грошового утримання", "нарахування щомісячного довічного грошового утримання", "виплата щомісячного довічного грошового утримання", "перерахунок щомісячного довічного грошового утримання", "обчислення щомісячного довічного грошового утримання".

У зв"язку із відсутністю визначення у національному законі України саме цих правових категорій та тотожністю алгоритмів реалізації владних управлінських функцій терорганами системи ПФУ у справах соціального забезпечення громадян у формі пенсій та у формі щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці суд вважає за можливе визначитись з приводу змісту та співвідношення таких правових категорій як "призначення пенсії", "нарахування пенсії", "виплата пенсії", "перерахунок пенсії", "обчислення пенсії".

Розв`язуючи дане питання, суд бере до уваги, що ст.ст.80-85 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у процедурі забезпечення громадян пенсіями прямо передбачені такі механізми як призначення пенсії та виплата пенсії.

Ці ж самі механізми згадані законодавцем і у приписах ст.ст.44-47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також у приписах ст.ст.48-52 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

При цьому, оскільки останнім у часі з-поміж перелічених актів права був прийнятий Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то саме положенням цього закону слід віддати пріоритет у застосуванні.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що правова категорія "призначення пенсії" означає прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України правозастосовчого акту (письмового рішення як індивідуального акту) з приводу визнання за особою суб`єктивного права на одержання грошових платежів у галузі соціального страхування із визначенням розміру регулярного платежу у межах календарного місяця; правова категорія "обчислення пенсії" означає вчинення суб"єктом владних повноважень грошового виміру пенсії; правова категорія "нарахування пенсії" означає вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відображення належної конкретному громадянину грошової суми як пенсії за внутрішнім обліком установи; правова категорія "переведення з одного виду пенсії на інший" означає вчинення суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу призначення пенсії за іншої правовою підставою (тобто на підставі іншої норми закону; правова категорія "виплата пенсії" означає вчинення суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу ініціювання переказу безготівкових коштів у власність набувача - громадянина із правовим статусом пенсіонера.

Тож, виданий терорганом ПФУ індивідуальний акт з приводу призначення пенсії одночасно охоплює як владне управлінське волевиявлення стосовно правової підстави пенсії, так і владне управське волевиявлення стосовно грошового виміру пенсії.

Відтак, категорія "призначення пенсії" поглинає і категорію "обчислення пенсії", і категорію "нарахування пенсії", котрі є різним текстуальним викладенням одного і того ж процедурного елементу призначення пенсії.

У межах спірних правовідносин повноваження на прийняття рішення за зверненням заявника з приводу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за довідкою ТУ ДСА України в Харківській області від 08.07.2025р. №04-48/407 за правилом "екстериторіальності" були передані у виключне відання Відповідача №2.

Тож, таким обов"язком не може бути обтяжений Відповідач №1.

Розвязуючи спір, суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України.

За змістом ч.2 ст.77 КАС України відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) за критеріями дотримання: компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

Проте, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандарти доказування обставин спору та приписи ч.4 ст.9, ст.ст.72-76, ч.1 ст.77, ч.3 ст.242, ч.4 ст.242 КАС України засвідчують, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною судом виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності за правилами статей 72 77, 90, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить до висновку, що у даному випадку суб`єктом владних повноважень Відповідачем №1 не доведено відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення вимогам частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, у той час як наведені заявником доводи узгоджуються із приписами ч.3 ст.142 Закону України №1402-VIII в частині необхідності застосування розміру відсоткового показника щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 60%.

Отже, суд вважає, що право та охоронюваний законом інтерес заявника підлягають повному та ефективному поновленню шляхом визнання протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень - Відповідача №1 і покладення на нього обов`язку, відповідно до частини другої статей 5 та 9 КАС України, здійснити обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 60 % суддівської винагороди з 08.05.2025 року (дати призначення).

З огляду на відсутність інших юридично значимих факторів, компетентного суб`єкта владних повноважень належить, відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 245 КАС України, обтяжити обов`язком вчинити конкретне управлінське волевиявлення у спосіб, визначений резолютивною частиною цього судового рішення.

Водночас із цим, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності за правилами статей 72 77, 90, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить до висновку, що у даному випадку суб`єктом владних повноважень Відповідачем №2 з урахуванням приписів ч.5 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України під час вчинення управлінського волевиявлення у формі відмови у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із розміру суддівської винагороди, обчисленої із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб - "3.028,00грн." за відсутності окремого рішення суду про визнання за заявником у 2025р. права на отримання суддівської винагороди, обчисленої із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб - "3.028,00грн.".

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення за цим епізодом та навпаки не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення за цим епізодом.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області в частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 60% суддівської винагороди судді Холодногірського районного суду м. Харкова.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області внести до інформаційних баз даних Пенсійного фонду України відомості про наявність у судді Холодногірського районного суду м. Харкова у відставці ОСОБА_1 стажу роботи на посаді судді згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 01.05.2025р. №910/0/15-25 - 25 років 06 місяців 17 днів.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 08.05.2025р. здійснити призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 60 % та провести відповідні виплати з урахуванням раніше проведених платежів.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (ідентифікаційний код - 14099344; місцезнаходження - майдан Свободи, буд.5, Держпром, під.3, пов.2, м. Харків, 61022) на користь ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ) витрати по оплаті судового збору у сумі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок).

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко