Справа № 160/26060/25
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2025 року м. Дніпросправа № 160/26060/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Ільков В.В.) в адміністративній справі №160/26060/25 за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними та скасування у частині довідки, спростування інформації,-

ВСТАНОВИВ:

12.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати п.п. 1.1 п. 1, п.п. 2.1 п. 2, п.п. 3.1 п. 3, п. 4, п.п. 5.2 п. 5 розділу 3.1 Довідки № 325/25 від 02.05.2025 про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування, щорічної за 2022 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська;

- спростувати недостовірну інформацію, викладену на сайті НАЗК, а саме «посадовець приховав від декларування квартири в Дніпрі, які ОСОБА_1 та його дружина разом з донькою використовували для проживання у звітному періоді. Вартість квартири, яку винаймав суддя, понад 1,2 млн. грн. Посилання https://nazk.gov.ua/uk/povni-perevirky-deklaratsiy-nazk-vstanovylo-nedostovirni-vidomosti-na-2-6-mln-grn-v-deklaratsii-suddi-z-dnipra/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року адміністративну справу №160/26060/25 за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними та скасування у частині довідки, спростування інформації передано за підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, матеріали справи направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про формальний підхід суду першої інстанції та наявність ознаки обмеження права на звернення до суду. Так приписи ст. 25 КАС України визначаєють, що для визначення підсудності за позивачем достатньо бути зареєстрованим у встановленому порядку, або перебувати чи знаходитись в межах адміністративно-територіальної одиниці, де розташований адміністративний суд. ОСОБА_1 зазначає, що з 2020 року проживає у м. Дніпро. Так позивач тривалий час і постійно проживає на території м. Дніпро. Згідно Довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи від 03.04.2024 № 1201- місцем мого фактичного проживання/перебування є: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира є службовою, оскільки виділена мені як внутрішньо переміщеній особі за службовим ордером. Фактично зараз позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 . До цього часу проживав також за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином позивачем надано достатньо доказів та інформації, що він постійно проживає на території Дніпропетровської області, тому висновок суду першої інстанції про передачу спору за підсудністю, є передчасним.

НАЗК не скористалося правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить до наступного висновку.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу про передачу матеріалів справи № 160/26060/25 до Донецького окружного адміністративного суду, дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 за правилами територіальної підсудності не підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо передачі матеріалів справи до Донецького окружного адміністративного суду, з наступних підстав.

Поняття підсудності визначено законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України та визначається останнім як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статей 25-30 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже з наведених норм законодавства вбачається, що КАС України встановлює слідуючи види територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).

Відтак, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.

Тобто, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

За змістом позовної заяви, спір між сторонами стосується оскарження позивачем акту індивідуальної дії Довідки № 325/25 від 02.05.2025 про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування, щорічної за 2022 рік.

Водночас, як слідує із матеріалів справи, місцем реєстрації позивача згідно відмітки в його паспорті громадянина України та згідно інформації з Єдиного Державного демографічного реєстру №1777908 від 16.09.2025 року, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Позивач вказує на те, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 . На підтвердження своїх доводів надав суду апеляційної інстанції довідку ОК ЖБК №29 від 26.02.2025 №02/64. Також на підтвердження доводів про те, що він мешкає у м. Дніпро надав суду Довідку про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи від 03.04.2024 № 1201- місцем мого фактичного проживання/перебування є: АДРЕСА_1 .

Разом з тим слід зауважити, що ч.1 ст. 25 КАС України передбачає можливість вибору позивачем суду лише за зареєстрованим місцем проживання (перебування) фізичної особи-позивача, а не за фактичним.

Таким чином, фактичне місце проживання позивача без реєстрації не може вважатися місцем проживання позивача "зареєстрованим у встановленому законом порядку" для цілей застосування статті 25 КАС України при визначені підсудності такої справи.

Відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року N 1382-ІV (надалі за текстом - "Закон N 1382-ІV").

У статті ст.3 Закону № 1382-ІV міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, зокрема:

місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;

місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20 жовтня 2014 року "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За змістом положень ч.1 ст.4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Форма довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (далі Постанова № 509).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 509 довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Таким чином, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування позивача за адресою в ній зазначеній, оскільки підтверджує лише факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік як внутрішньо-переміщеної особи, а не факт реєстрації її місця проживання/перебування (нового чи тимчасового).

Так, діюче законодавство передбачає наступний порядок реєстрації місця проживання (перебування) особи.

Зокрема, механізм декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265.

Згідно із пунктами 3, 4, 5 цього Порядку декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

Пунктом 46 вказаного Порядку № 265 визначено, що посадова особа органу реєстрації в день звернення особи або її законного представника (представника) чи в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг або представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або даних від органу соціального захисту населення:

приймає рішення про реєстрацію місця проживання (перебування) або про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) особи;

вносить відомості про реєстрацію місця проживання (перебування) до реєстру територіальної громади відповідно до Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265;

формує інформацію про реєстрацію місця проживання (перебування) особи для її передачі до відомчої інформаційної системи ДМС з подальшою передачею інформації до Єдиного державного демографічного реєстру відповідно до Порядку електронної інформаційної взаємодії між інформаційно-комунікаційними системами та передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265.

Отже, передбачені чіткі вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та визначені документи, які підтверджують таку реєстрацію.

Таким чином позивач не надав суду доказів про те, що ним здійснено заходи щодо реєстрації свого місця проживання (перебування) у м. Дніпро, більш того, суд першої інстанції, користуючись власним правом передбаченим ч. 6 статті 171 КАС України, отримав інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру якою підтверджено зареєстроване місце проживання позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивачем не надано суду доказів які б підтверджували зареєстроване місце проживання/перебування за адресою зазначенню у позові - АДРЕСА_5 , або будь-якою іншою адресою у м. Дніпрі/Дніпропетровській області.

Надан суду довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування позивача за адресою зазначеною у позові, підтверджує лише факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік без проведення реєстрації місця проживання/перебуваня.

Стосовно довідки ОК ЖБК №29 від 26.02.2025 №02/64, то цей орган не є тим суб`єктом, посадові особи якого уповноважені видавати довідки, які б підтверджували зареєстроване місце проживання/перебування особи, враховуючи приписи постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265.

За вказаних обставин слід дійти висновку, що для застосування положень ч.1 ст.25 КАС України, яка визначає підсудність справи за вибором позивача, необхідною умовою є саме наявність зареєстрованого місця проживання чи перебування позивача. При цьому місце проживання чи перебування фізичної особи має бути зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Наведеною нормою не передбачено можливості звернення до суду з позовом за фактичним місцем проживання позивача, не зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ця справа не підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду, оскільки факт реєстрації у визначеному законом порядку місця проживання/перебування позивача у місті Дніпро чи Дніпропетровській області не підтверджено, належних доказів щодо цього суду не надано.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на викладене і враховуючи те, що вирішення адміністративної справи №160/26060/25 не належить до юрисдикції Дніпропетровського окружного адміністративного суду, судом першої інстанції було враховано, що зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_4 , а місцезнаходження відповідача є м. Київ. Проте оскільки позивач не звертався з цим позовом до Київського окружного адміністративного суду за місцем знаходження відповідача, а місцем реєстрації позивача є Донецька область, є правильними висновки суд про передачу справи до Донецького окружного адміністративного суду.

Доводи скаржника про надмірний формалізм є помилковими та спростовані вищезазначеним. Також направлення справи до іншого суду за підсудністю не свідчить про наявність перешкод у доступі позивача до правосуддя.

Апеляційна скарга не містить аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим підстави для задоволенні апеляційної скарги відсутні.

Згідно із ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року в адміністративній справі №160/26060/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення (05.11.2025) та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2025 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак