Справа № 620/10364/25
Суддя: Дар'я ВИНОГРАДОВА
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року м. Чернігів Справа № 620/10364/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Виноградової Д.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ічнянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі також позивач) звернулись до суду з адміністративним позовом до Ічнянської міської ради (далі також відповідач), у якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення п`ятдесятої сесії восьмого скликання Ічнянської міської ради № 1401-VІІІ від 25 липня 2025 року «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 »;

зобов`язати Ічнянську міську раду надати дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) розміром 3,67 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 із земель запасу Ічнянської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) розміром 3,67 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05 за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 із земель запасу Ічнянської міської ради.

У відзиві відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та просить у їх задоволенні відмовити, оскільки рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2025 в справі №733/1443/24, яке набрало законної сили 06.05.2025, підлягає виконанню за принципом обов`язковості судових рішень. На виконання цього рішення суду позивачі звернулися до Ічнянської міської ради із заявою про виділення земельної ділянки із земель запасу Ічнянської міської ради, у той час, коли резолютивна частина рішення суду чітко вказує на те, що земля має бути виділена позивачам із земель колишнього КСП «Дорогинське». Копія заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 03 липня 2025 року про виділення земельної ділянки із земель запасу Ічнянської міської ради додається до цього відзива. Відповідач звернути увагу на той факт, що землі колишніх КСП не є землями запасу органів місцевого самоврядування. Землі запасу є комунальною власністю, а землі колишніх КСП не є комунальною власністю. Права позивачів на оформлення спадщини порушено не Ічнянською міською радою, а ОСОБА_4 . Станом на момент прийняття Ічнянською міською радою оскаржуваного рішення і, навіть, станом на момент розгляду цієї справи у суді, право власності на земельну ділянку згідно Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657 досі є зареєстрованим за ОСОБА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (додається до цього відзиву). Таким чином, відсутність вільної земельної ділянки згідно Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657 для надання позивачам на виконання рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2025 в справі № 733/1443/24 виникла по причині дій ОСОБА_4 , а не по причині невиділення такої земельної ділянки Комісією по розпаюванню КСП «Дорогинське» с. Дорогинка, оскільки така ділянка була виділена при розпаюванні в умовних кадастрових гектарах для передачі її пайовику ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за життя не виготовила технічну документацію та документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

Представник позивачів подав до суду відповідь на відзив, у якому не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що Ічнянський районний суд не ухвалював і не міг ухвалювати рішення про визнання за позивачами права на конкретні земельні ділянки колишнього КСП «Дорогинське», оскільки в порядку спадкування спадкоємець набуває спадщину у тому обсязі, у якому вона належала спадкодавцю. Відтак, позивачі не набули прав саме на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальної площею 2,6198 га, в тому числі 2,1698 га - рілля (кадастровий номер: :04:000:0305) та 0,4500 га - сіножаті (кадастровий номер: :02:000:0619), які були передані відповідачем у власність ОСОБА_4 рішенням сесії Ічнянської міської ради від 11.04.2023 року № 741-VІІІ на підставі рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2021 в справі № 733/1220/21. Після скасування рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2021 в справі № 733/1220/21 постановою Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 у ОСОБА_4 відпала правова підстава для набуття у власність земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальної площею 2,6198 га, в тому числі 2,1698 га - рілля (кадастровий номер: :04:000:0305) та 0,4500 га - сіножаті (кадастровий номер: :02:000:0619). Однак, позивачі не набули жодного права саме на ці ділянки, а тому у них відсутнє і право його захисту. Разом з цим, відповідач, у свою чергу, не вжив і не вживає жодних заходів щодо витребування цих ділянок у ОСОБА_4 з чужого незаконного володіння.

Ічнянська міська рада подала до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що Ічнянська міська рада не має правових підстав для такого звернення до суду з позовом до ОСОБА_4 , адже, як вказував відповідач у відзиві, а позивачі не заперечували проти цього, земельні ділянки колишнього КСП «Дорогинське» не є землями комунальної власності, вони є землями колективної власності членів КСП «Дорогинське». 8 листопада 2024 року набрав чинності Закон № 3993-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин», крім деяких підпунктів, що зазначені в «Прикінцевих положеннях» Закону. Зокрема, термін оформлення власниками невитребуваних земельних часток (паїв) продовжено з 2025 до 2028 року. Так, внесено зміни до частини четвертої статті 13 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та визначено, що у разі, якщо до 1 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання ділянки. Такі земельні ділянки будуть переходити до комунальної власності. Тому саме з 1 січня 2028 року Ічнянська міська рада матиме правову підставу звертатися до суду з віндикаційним або кондикційним позовом до ОСОБА_4 про витребування майна (вищевказаних земельних ділянок) з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2025 у справі № 733/1443/44 (провадження № 2/733/24/25) позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , третя особа: Ічнянська міська рада, про визнання права на земельні частки (паї) в порядку спадкування задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування право на 1/2 частину права на земельну частку (пай) в КСП «Дорогинське» с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області, площею 3,67 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, належну померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування право на 1/2 частину права на земельну частку (пай) в КСП «Дорогинське» с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області, площею 3,67 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, належну померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування право на 1/2 частину права на земельну частку (пай) в КСП «Дорогинське» с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області, площею 3,67 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088658, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 658, належну померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , спадкоємцем якої була ОСОБА_3 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила на неї своїх спадкових прав, так як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої була ОСОБА_6 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила на неї своїх спадкових прав, так як померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування право на 1/2 частину права на земельну частку (пай) в КСП «Дорогинське» с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області, площею 3,67 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088658, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 658, належну померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , спадкоємцем якої була ОСОБА_3 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила на неї своїх спадкових прав, так як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої була ОСОБА_6 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила на неї своїх спадкових прав, так як померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до копії посвідчення № 155 від 22.10.2018 виданої Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_1 призначена опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2022 року по справі № 733/345/22 за позивачами в рівних частинах в порядку спадкування визнано право на земельну частку (пай) в КСП «Дорогинське» с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області, площею 3,67 га згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088658, виданого на ім`я ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та на земельну частку (пай) в КСП «Дорогинське» с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області, площею 3,67 га згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 18-19), яке постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 березня 2024 року було скасоване.

На підставі рішення суду від 15 серпня 2022 року, після набрання ним законної сили, на замовлення позивачів була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж успадкованих земельних ділянок в натурі (на місцевості). Рішенням Ічнянської міської ради від 22 грудня 2023 року № 875 - VІІІ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 (1/2), ОСОБА_2 (1/2) загальної площею 2,6729 га, в тому числі 2,2229 га (діл. № 2/648) та 0,4500 га (діл. № 34/325) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані за адресою: Чернігівська обл., Прилуцький р-н, Ічнянська ТГ, Дорогинський старостинський округ та передано позивачам у спільну часткову власність по 1/2 кожному земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області площею: - 2,2229 га рілля (кадастровий номер: :04:000:0283); - 0,4500 га сіножаті (кадастровий номер: :02:000:0500) на підставі якої було зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки за позивачами в рівних частках.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2021 року по справі № 733/1220/21 за відповідачкою було визнано право в порядку спадкування на земельну частку (пай) розміром 3,67 гав умовних кадастрових гектарах згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, належну померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадщину після якої прийняв ОСОБА_7 , але належним чином не оформив, так як помер ІНФОРМАЦІЯ_7 яке постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 березня 2023 року було скасоване.

На підставі рішення суду від 19 листопада 2021 року, після набрання ним законної сили, на замовлення відповідачки була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж успадкованих земельних ділянок в натурі (на місцевості). Рішенням Ічнянської міської ради від 11 квітня 2023 року № 741 - VІІІ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 для ведення товарного сільськогосподарського призначення, загальної площею 2,6198 га, в тому числі 2,1698 га - рілля (кадастровий номер: :04:000:0305) та 0,4500 га - сіножаті (кадастровий номер: :02:000:0619), на підставі якої було зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки за відповідачкою.

Судом після набрання 06.05.2025 законної сили рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2025 в справі № 733/1443/24 позивачі звернулися до Ічнянської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) розміром 3,67 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 05.08.1997 за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , та надання їм у спільну часткову власність по 1/2 частці кожному відповідної земельної ділянки або земельних ділянок (ріллі і сіножатей).

Рішенням п`ятдесятої сесії восьмого скликання Ічнянської міської ради від 25.07.2025 № 1401-VIII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 » відмовлено гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 у наданні дозволу на розборку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на ? земельну частку (пай) розміром 3,67 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 , оскільки за рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2025 року (провадження № 2/733/24/24, єдиний унікальний № 733/1443/24) за ними визнано, в порядку спадкування, право на земельну частку (пай) із земель колишнього КСП «Дорогинське», а не із земель запасу Ічнянської міської ради.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивачі звернулися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі також ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно із частинами першою-третьою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Водночас, вмотивована відмова має містити пояснення з вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

Пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (набрав чинності 01.01.2019 року) землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Пунктами 8, 16, 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України встановлено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу.

Громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачою державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до частини першої статті 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». визначено, що право на земельну частку (пай) мають:

колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;

громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай);

громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачені такі повноваження сільських, селищних, міських рад щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо.

Земельні ділянки, які їх власники або інші особи будуть використовувати єдиним масивом, закріплюються межовими знаками встановленого зразка лише по окружній межі єдиного масиву.

Згідно з частинами 2, 4 статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

У разі якщо до 1 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 542/1403/17.

Постановою Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004 року затверджено Порядок організації робіт та методика розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). Цей Порядок визначає процедуру розподілу земельних ділянок, що підлягають паюванню, між власниками земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Пунктами 2, 3 цього Порядку передбачено, що організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом.

У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про: внесення змін до проекту розробником документації із землеустрою з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою рішення щодо внесення змін до проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Статтею 19 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать: а) організація і здійснення землеустрою; б) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; в) координація здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності; г) інформування населення про заходи, передбачені землеустроєм; ґ) вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про землеустрій» землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності зокрема в разі: б) встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою, у тому числі визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України; в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Видами документації із землеустрою є зокрема: ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; ж) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про землеустрій», проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Згідно зі статтею 49-1 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються з метою формування земельних ділянок сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), а також земельних ділянок, що передаються з колективної у комунальну власність.

У разі необхідності в проектах землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) здійснюється перерахунок розміру в умовних кадастрових гектарах та вартості земельної частки (паю).

Проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються на підставі рішення відповідної сільської, селищної, міської ради про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: 34) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Аналіз цих законодавчих норм свідчить, що одержання земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації із земель комунальної власності та приватизація земельних ділянок членами КСП в порядку паювання земель сільськогосподарських підприємств - це різні способи набуття громадянами права приватної власності на землю.

Органи місцевого самоврядування здійснюють як повноваження щодо передачі земельних ділянок громадянам у приватну власність із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, так і щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

В обох випадках процедура набуття громадянами права власності на землю передбачає проведення робіт із землеустрою, які виконуються на підставі відповідної документації: проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки - у разі передачі земель комунальної власності; проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам.

Підставою для розроблення такої документації є рішення ради, яке приймається за заявою громадянина про надання йому дозволу на виготовлення відповідної документації із землеустрою. Вирішення такої заяви повинно відбуватися в порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто на пленарному засіданні ради із прийняттям відповідного рішення, оскільки саме такий порядок та спосіб прийняття рішень з питань регулювання земельних відносин та надання документів дозвільного характеру передбачений законодавством.

Як встановлено судом раніше, рішенням п`ятдесятої сесії восьмого скликання Ічнянської міської ради від 25.07.2025 № 1401-VIII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 » відмовлено гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 у наданні дозволу на розборку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на ? земельну частку (пай) розміром 3,67 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 , оскільки за рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2025 року (провадження № 2/733/24/24, єдиний унікальний № 733/1443/24) за ними визнано, в порядку спадкування, право на земельну частку (пай) із земель колишнього КСП «Дорогинське», а не із земель запасу Ічнянської міської ради.

Однак, суд вважає необгрунтованими посилання відповідача у рішенні п`ятдесятої сесії восьмого скликання Ічнянської міської ради від 25.07.2025 № 1401-VIII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 » як на підставу для його прийняття, на те що за позивачами визнано право у порядку спадкування на земельну частку (пай) із земель колишнього КСП «Дорогинське», а не із земель запасу Ічнянської міської ради, у зв`язку з недоведеністю, а тому спірне рішення є протиправним і таким, що підлягає скасуванню судом.

Ухвалюючи дане судове рішення суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58), «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано копії: ордера на надання правничої допомоги Підгайній О.В. та Шмаровозу О.В. серії СВ №1141318 від 08.09.2025; договір № 313 про надання правничої допомоги від 08.09.2025 укладеного між адвокатом Луєнко Юрієм Васильовичем та Підгайною Оленою Василівною, яка діє у власних інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_2 ; додаткової угоди № 1 про погодження розміру гонорару до Договору про надання правничої допомоги № 313 від 08.09.2025 на суму 16000,00 грн; акту про надану правничу допомогу від 02.10.2025 № 1 на суму 16000,00 грн; додатку № 1 до Акту про наданц правничу допомогу від 02.10.2025 № 1 згідно договору № 313 від 02.10.2025; квитанції до прибуткового касового ордеру №313/1 від 08.09.2025 на суму 16000,00 грн.

Суд звертає увагу, що вказані вище документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на адміністративний позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу, вартість та перелік наданих ним послуг, які віднесені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI до правничої допомоги.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Водночас, суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18) та від 10.12.2019 (справа № 10.12.2019).

Суд враховує, що доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалась, справа № 620/10364/25 віднесена судом до справ незначної складності. Отже, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

З огляду на вказане, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду даної справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження кількості витраченого адвокатом часу на надання ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на те, що предметом даного спору є справа незначної складності, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленою, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 5000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 968,96 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, за рахунок бюджетних асигнувань Ічнянської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн та судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ічнянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення п`ятдесятої сесії восьмого скликання Ічнянської міської ради № 1401-VІІІ від 25 липня 2025 року «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 ».

Зобов`язати Ічнянську міську раду надати дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) розміром 3,67 га в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0088657, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05 серпня 1997 року за № 657, виданого на ім`я ОСОБА_3 із земель запасу Ічнянської міської ради.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ічнянської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ічнянської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Ічнянська міська рада, вул. Шевченка, 1, м. Ічня, Чернігівська обл., Прилуцький р-н, 16700, .

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2025 року.

Суддя Дар`я ВИНОГРАДОВА