Справа № 560/3901/25
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3901/25
РІШЕННЯ

іменем України

06 листопада 2025 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Тарновецького І.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України №104-ОС від 17.01.2025 його було звільнено з військової служби у відставку згідно з підпунктом «б» пункту 3 частини 1 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я, на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, що підтверджується Свідоцтвом про хворобу госпітальної військово-лікарської комісії Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби України від 04.12.2024 року №2127/9, яке затверджене Центральною військово-лікарською комісією Державної прикордонної служби України 07.01.2025. Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України № 104-ОС від 17.01.2025 року позивача звільнено з військової служби у відставку на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби. Позивач 03.02.2025 звернувся до ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 для оновлення інформації (а саме внесення даних про виключення з військового обліку у зв`язку з визнанням непридатним до військової служби за станом здоров`я на підставі п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» до ВОД, а також до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг»), надавши оригінали військово-облікових документів та довідок про особистий стан здоров`я, копію наказу Голови Державної прикордонної служби України від 17.01.2025 № 104-ОС. Відповідач відмовив позивачу у виключенні його з обліку військовозобов`язаних, на підставі Свідоцтва про хворобу №2127/9 по Наказу МВС України № 441 від 25.06.2024. Позивач вважає, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 діяли не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством України, дії працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо протиправної відмови є незаконними та потребують негайного реагування для відновлення порушених прав позивача, внаслідок чого останній звернувся до суду.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на позов. Тому відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив таке.

ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 27.01.2025.

Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України №104-ОС від 17.01.2025 позивача звільнено з військової служби у відставку згідно з підпунктом «б» пункту 3 частини 1 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я, на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, що підтверджується Свідоцтвом про хворобу госпітальної військово-лікарської комісії Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби України від 04.12.2024 року №2127/9, яке затверджене Центральною військово-лікарською комісією Державної прикордонної служби України 07.01.2025.

Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України № 104-ОС від 17.01.2025 позивача звільнено з військової служби у відставку на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби.

03.02.2025 позивач звернувся до відповідача для оновлення інформації, а саме внесення даних про виключення з військового обліку у зв`язку з визнанням непридатним до військової служби за станом здоров`я на підставі п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» до ВОД, а також до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг». До заяви позивачем надано військово-облікові документи та довідки про особистий стан здоров`я, копію наказу Голови Державної прикордонної служби України від 17.01.2025 № 104-ОС.

Відповідач листом №2364 від 06.03.2025 повідомив позивача про те, що відповідно до частини 13 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - порядок проведення медичного огляду затверджується відповідно. Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Відповідно до цієї норми територіальні центри комплектування у своїй діяльності керуються Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України». В зв`язку з цим виключити позивача з обліку військовозобов`язаних, на підставі Свідоцтва про хворобу № 2127/9 по Наказу МВС України № 441 від 25.06.2024 відповідач не може.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на таке.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами ч. 1 ст. 34 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ) персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.

Статтею 70 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 № 2801-ХІІ передбачено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Порядок організації та проведення військово- лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення медичного огляду затверджується відповідно, Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я (ч. 13 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України 25.06.2024 № 441 затверджено Положення про проходження медичного огляду в Державній прикордонній службі України, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.07.2024 за № 1089/42434 та погоджене з Міністерством охорони здоров`я України.

Частиною 2 підпункту 3 пункту 11 розділу ІІІ Положення № 441 визначено, щодо військовослужбовців Держприкордонслужби, визнаних ВЛК непридатними до військової служби, інші постанови не приймаються.

За змістом п. 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Таким чином, у зв`язку з проведенням заходів загальної мобілізації посадовими особами відповідача здійснюється вивчення особових справ кожного військовозобов`язаного, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, внесення змін до їх облікових карток та відповідних відомостей про особу до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також приведення військово-облікових документів у відповідність з наявними відомостями та поставлення актуальних даних щодо придатності чи непридатності до військової служби.

У свою чергу, механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначений Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 (далі Порядок № 1487). Аналіз положень п. 79 Порядку № 1487 дає підстави для висновку, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України, організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, здійснюють взяття, зняття та виключення з військового обліку в установленому порядку.

Відповідно до п. 22 Порядку № 1487 взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку (п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ).

Крім того, ст. 32 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовозобов`язані, які досягли граничного віку перебування в запасі, а також визнані військово- лікарськими комісіями непридатними для військової служби, виключаються з військового обліку і переводяться у відставку.

Судом встановлено, що позивача відповідно до свідоцтва про хворобу №2127/9 від 04.12.2024, виданого госпітальною військово-лікарською комісією Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби України, на підставі ст. 10-а, 26-б, 23-в, 52-в, 43-в, 61-в, 64-г графи ІІІ додатку 5 Положення про проходження медичного огляду в Державній прикордонній службі (Наказ МВС України №441 від 25.06.2024 року) визнано непридатним до військової служби, а отже позивач підлягає виключенню з військового обліку.

Аналізуючи зазначене суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо віднесення позивача до військовозобов`язаних осіб, що перебувають на військовому обліку та відмова у виключенні останнього з військового обліку є протиправними з огляду на те, що останній підлягає виключенню з військового обліку відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ.

У даних спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина ,її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційні приписи, як норми прямої дії, гарантують реалізацію в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисту «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його управи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зокрема Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", визначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцієіо, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьев проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Пунктом 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 констатується, що "право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними".

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо відмови у виключенні позивача з військового обліку, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту порушених прав буде зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про виключення його з військового обліку, прийнявши за результатами її розгляду обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача в цілому є обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити.

Щодо правової допомоги, суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що позивачем з метою отримання правничої допомоги 07.03.2025 укладено договір про надання правничої допомоги з адвокатом Вовк І.Ю., предметом якого є надання юридичних послуг.

Згідно додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 07.03.2025 сума гонорару адвоката складається з 8000,00 грн.

Відповідно до наданого до матеріалів справи детального опису наданих послуг професійної правничої допомоги від 11.03.2025 адвокат надав наступні послуги: підготовка до розгляду справи: аналіз фактичних обставин справи, формування доказів, аналіз судової практики, надання юридичних консультацій, узгодження правової позиції (3 год.) - 3000,00 грн.; складання, оформлення і надсилання позовної заяви до суду (5 год.) - 5000,00 грн. Загальна сума за надані послуги професійної правничої допомоги складає 8000,00 грн.

Платіжною інструкцією від 10.03.2025 підтверджується оплата наданих послуг адвокатом в сумі 8000,00 грн.

Суд зауважує, що у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі №922/2685/19 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Дослідивши подані докази суд доходить висновку, що з урахуванням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), характеру спору у справі, розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу у співмірності до наданих послуг становить 3000,00 грн.

Під час звернення з даним позовом до суду, позивач судовий збір не сплачував на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому підстави для вирішення питання щодо судового збору відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у внесенні відомостей про виключення ОСОБА_1 з військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 03.02.2025 про виключення його з військового обліку, та прийняти за результатами її розгляду обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 )

Головуючий суддя /підпис/ І.І. Тарновецький

"Згідно з оригіналом"
Суддя І.І. Тарновецький