Справа № 727/3014/25
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Чернівці Справа № 727/3014/25

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості, середнього заробітку за весь час затримки, зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь заборгованість із грошового забезпечення у розмірі 4913,68 грн;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення згідно статті 117 КЗпП України у розмірі 213826,50 грн;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити йому моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у зв`язку з призначенням на нову посаду у в/ч НОМЕР_2 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 234 від 12.08.2024 його було виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення з 12.08.2024.

Відповідно до вимог чинного законодавства військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була виплатити йому грошове забезпечення за 12 днів проходження військової служби в серпні 2024 року в сумі 13795,25 грн (з розрахунку 1149,60 грн /середньоденний розмір грошового забезпечення/ х 12 днів служби).

Однак 07.09.2024 військова частина НОМЕР_1 не виплатила йому грошове забезпечення у повному обсязі, а лише частину суми у розмірі 8881,57 грн. Станом на 06.03.2025 заборгованість із грошового забезпечення складає 4913,68 грн (13795,25 грн - 8881,57 грн).

Оскільки відповідачем не проведено повний розрахунок при звільненні, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь середнього заробітку за весь час затримки виплати грошового забезпечення згідно ст. 117 КЗпП України у розмірі 213826,50 грн та моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

За вказаною позовною заявою, ухвалою суду від 08.04.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду витребувано з військової частини НОМЕР_1 наступні докази: інформацію (відомості) про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ; довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача на час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ; докази повного розрахунку при звільненні військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ; всі документи та матеріали, які стосуються спірних правовідносин.

Копію ухвали суду від 08.04.2025 про відкриття провадження у справі в електронному вигляді надіслано відповідачу на його офіційну електронну адресу в електронному кабінеті в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, що підтверджується матеріалами справи. Вказану ухвалу доставлено до електронного кабінету військової частини НОМЕР_1 12.04.2025.

За приписами ч. 5 ст. 18 КАС України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом та Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Згідно ч. 7 КАС 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Враховуючи наведені положення норм процесуального права та наведені обставини, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження у даній справі.

На виконання вимог ухвали суду, відповідач надав до суду наступні документи: довідки про виконання реєстру зарахованих коштів на рахунок одержувачів; деталізований розрахунок грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 .

Відзив на позов відповідач не надав, правом, передбаченим ст. 162 КАС України, не скористався, заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, із посиланням на відповідні докази та норми права, відповідач до суду не надав.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 234 від 12.08.2024, з 12.08.2024 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Цим же наказом вирішено виплатити позивачу:

щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за період часу з 01 по 12 серпня 2024 року у розмірі 390% від посадового окладу;

надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період часу з 01 по 12 серпня 2024 року;

матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 - не виплачена;

грошова допомога для оздоровлення за 2024 рік, згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 - виплачена. Щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалась;

щорічна основна відпустка за 2023 рік використана в кількості 15 діб. Щорічна основна відпустка за 2024 рік використана в кількості 15 діб.

09.12.2024 позивач звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 , в якій, серед іншого, позивач просив виплатити недоплачене грошове забезпечення в сумі 4913,68 грн. В обґрунтування заяви позивач вказував, що на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 № 234 від 12.08.2024 йому мала бути нарахована та виплачена сума грошового забезпечення у розмірі 13795,25 грн. Натомість 07.09.2024 військова частина НОМЕР_1 виплатила йому грошове забезпечення в сумі 8881,57 грн, у зв`язку з чим недоплата склала 4913,68 грн (а.с. 13).

За наслідками розгляду заяви, 28.12.2024 відповідач направив на адресу позивача лист за вих. № 1785/фес, в якому, серед іншого повідомив, що позивач не надав підтвердження (виписку з банку про зарахування коштів від в/ч НОМЕР_1 ) щодо отриманих коштів.

У листі також зазначено, що відповідно до розрахунку при звільненні позивач мав отримати грошове забезпечення в сумі 13640,95 грн, яке він отримав у повному обсязі у вересні 2024 року на розрахунковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, у листі відповідачем зазначено, що виходячи з вищенаведеного всі належні виплати, які належали позивачу, як військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 під час служби, виплачені в термін та в повному обсязі. Оскільки грошове забезпечення отримане в повному обсязі перерахунку не підлягає (а.с. 14).

До вказаного листа відповідач долучив розрахунок при звільненні позивача на підставі наказу № 234 від 12.08.2024, згідно якого за 12 днів служби в серпні 2024 року позивачу нараховано грошове забезпечення на загальну суму 13640,95 грн (а.с. 15).

07.01.2025 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із вимогою про погашення заборгованості із грошового забезпечення, в якій просив виплатити суму грошового забезпечення в повному обсязі, а саме: виплатити заборгованість в сумі 4759,38 грн.

За результатами розгляду звернення, 26.01.2025 відповідач направив на адресу позивача лист, в якому повідомив, що грошове забезпечення за серпень 2024 року виплачено в повному обсязі.

До вказаного листа відповідач долучив відомість щодо зарахування позивачу коштів, згідно якої 07.09.2024 позивачу виплачено грошове забезпечення у розмірі 8881,57 грн, а 28.09.2024 - у розмірі 38709,68 грн (а.с. 18).

Вважаючи, що відповідачем не виплачено в повному розмірі грошове забезпечення, а також не проведено повний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

Відповідно до частини 3 статті 24 цього Закону, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Частинами 1, 2 статті 9 наведеного Закону встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів; до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" текст статті 117 КЗпП України викладено у такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.".

Указана редакція статті 117 КЗпП України набула чинності з 19.07.2022.

Отже, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, відповідно до якої законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями. При цьому, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 234 від 12.08.2024, з 12.08.2024 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до розрахунку при звільненні позивача на підставі наказу № 234 від 12.08.2024, за період служби з 1 по 12 серпня 2024 року відповідачем нараховано позивачу грошове забезпечення на загальну суму 13640,95 грн, в т.ч.: оклад за військовим званням 518,71 грн; посадовий оклад - 1962,58 грн; надбавку за вислугу років 1116,58 грн; надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років 2338,62 грн; щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 390% від посадового окладу 7654,06 грн; індексацію 50,40 грн (а.с. 15).

Дослідженням деталізованого розрахунку грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 встановлено, що за липень 2024 року відповідачем нараховано позивачу до зарахування на картку кошти в розмірі 135108,90 грн, в т.ч.: грошове забезпечення на загальну суму 35108,90 грн, а також додаткову винагороду в розмірі 100000,00 грн (а.с. 40).

З деталізованого розрахунку грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 видно, що за період з 1 по 12 серпня 2024 року відповідачем нараховано позивачу до зарахування на картку кошти в розмірі 52350,60 грн, в т.ч.: грошове забезпечення на загальну суму 13641,00 грн, а також додаткову винагороду (100000,00 грн) пропорційно 12 днів служби в розмірі 38709,70 грн.

Згідно виписки по картці/ рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 25.02.2025, у серпні 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 проводились виплати позивачу грошового забезпечення, зокрема: 08.08.2024 виплачено позивачу заробітну плату грошове забезпечення у розмірі 35637,75 грн; 20.08.2024 позивачу виплачено заробітну плату додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн (а.с. 9).

Згідно виписки по картці/ рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 06.01.2025, у вересні 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 проводились виплати позивачу грошового забезпечення, зокрема: 07.09.2024 виплачено позивачу заробітну плату грошове забезпечення у розмірі 8881,57 грн; 28.09.2024 позивачу виплачено заробітну плату додаткову винагороду у розмірі 38709,68 грн (а.с. 10).

Здійснення вище перелічених виплат позивачу підтверджується також довідками про виконання реєстру зарахованих коштів на рахунки одержувачів та відомістю про зарахування коштів за період з 07.09.2024 по 28.09.2024 (а.с. 18, 30-39).

Отже, при виключенні із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , позивачу належало до виплати грошове забезпечення на загальну суму 13641,00 грн, а також додаткова винагороду в розмірі 38709,70 грн.

Водночас, військовою частиною НОМЕР_1 07.09.2024 виплачено позивачу грошове забезпечення у розмірі 8881,57 грн, а 28.09.2024 додаткову винагороду у розмірі 38709,68 грн.

Таким чином, відповідач частково виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 8881,57 грн, відтак заборгованість з виплати грошового забезпечення склала 4759,43 грн (13641,00 грн - 8881,57 грн).

Під час розгляду справи по суті, відповідач не надав до суду належні та допустимі докази виплати позивачу грошового забезпечення за серпень 2024 року у повному обсязі, а саме: на суму 13641,00 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем відповідач не здійснив, оскільки ним не проведено виплату грошового забезпечення у розмірі 4759,43 грн.

За таких обставин, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із грошового забезпечення у розмірі 4759,43 грн та часткового задоволення позову в цій частині.

Суд також звертає увагу, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 26.11.2020 у справі №520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі №120/313/20-а та інші.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Суд зазначає, що оскільки відповідач несвоєчасно виплатив належні грошові суми при звільненні позивача з військової служби з 12.08.2024, а розрахунок здійснено частково 07.09.2024 та 28.09.2024, вказане є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому суд звертає увагу на те, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 містить застереження, що компенсація за несвоєчасний розрахунок не може перевищувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за шість місяців.

Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацами 1 4 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

В цьому контексті суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 12.08.2024.

На виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 234 від 12.08.2024, військова частина НОМЕР_1 частково виплатила 07.09.2024 позивачу грошове забезпечення у розмірі 8881,57 грн, а 28.09.2024 додаткову винагороду у розмірі 38709,68 грн.

Виплата заборгованості в сумі 47591,25 грн (8881,57 грн + 38709,68 грн) підтверджується виписками по картці/ рахунку АТ КБ «Приватбанк», деталізованим розрахунком грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , довідками про виконання реєстру зарахованих коштів на рахунки одержувачів, а також відомістю про зарахування коштів за період з 07.09.2024 по 28.09.2024 (а.с. 18, 30-39, 40).

Водночас, заборгованість з виплати грошового забезпечення у розмірі 4759,43 грн (13641,00 грн - 8881,57 грн), відповідачем не виплачено ні на час звернення позивача з позовом до суду, ні під час розгляду справи в суді.

Згідно деталізованого розрахунку грошового забезпечення та інших видів виплат військовослужбовця (позивача), розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив 70217,80 грн (у червні 2024 року 35108,90 грн та у липні 2024 року 35108,90 грн).

Кількість календарних днів служби позивача у червні липні 2024 року становила 61 днів.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1151,11 грн (70217,80 грн/61 календарний день). Період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 13.08.2024 (наступний день після звільнення з військової служби) по 12.02.2025 (обмеження періоду виплати працівникові шістьма місяцями, враховуючи не проведення повного розрахунку з позивачем) та становить 184 календарних днів.

Відтак, за період з 13.08.2024 (наступний день після звільнення з військової служби) по 12.02.2025 (обмеження періоду виплати працівникові шістьма місяцями) за 184 календарних днів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 211804,24 грн (1151,11 грн х 184 календарних днів).

Оскільки, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців згідно статті 117 КЗпП України, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення повного розрахунку при звільнені зі служби та стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 211804,24 грн.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи по суті, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність своїх дій (бездіяльності) у спірних правовідносинах. Відтак, позов підлягає до задоволенню частково.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частини 1 статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань.

При цьому, позивач не обґрунтував наявність безпосереднього причинного зв`язку між шкодою та несвоєчасно здійсненням розрахунку та виплатою відповідачем позивачу всіх сум при звільненні, оскільки позивач не довів факту завдання йому шкоди та не надав належних доказів того, що саме несвоєчасна виплата призвела до матеріальних втрат і душевних страждань.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань несвоєчасною виплатою грошових сум, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій (бездіяльності) відповідача.

Крім того, позивач не довів, у чому полягає завдана йому моральна шкода, жодним чином не обґрунтовує з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір 50000,00 грн, не надав відповідних доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення цих вимог відсутні.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судом не проводиться розподіл судових витрат

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 77, 139, 243, 245 та 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість із грошового забезпечення у розмірі 4759,43 грн.

3. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.08.2024 по 12.02.2025.

4. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.08.2024 по 12.02.2025 в сумі 211804,24 грн.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя В.К. Левицький