Справа № 520/21090/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.11.2025 р. справа №520/21090/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Харківській області від 18.06.2024 року №2-2034-UA0028556; 2) визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Харківській області від 27.08.2024 року №2-2030-UA0028556; 3) визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Харківській області від 16.05.2025 року -2030-UA0028556.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що не повинен сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нежитлові приміщення загальною площею 1.781,8кв.м, у нежитлових будівлях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також не повинен сплачувати земельний податок за користування земельними ділянками під цією будівлею, у якій розташовані ці приміщення, позаяк використовує ці приміщення у власній господарській діяльності як платник єдиного податку 2 групи. Твердив, що відсутність податкового обовязку підтверджується рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2021р. у справі №520/868/21 та рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2022р. у справі №520/23539/21.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що відсутні обєктивні дані про використання заявником нежитлових приміщень загальною площею 1.781,8кв.м. та 138,5кв.м., у нежитлових будівлях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 у межах власної господарської діяльності. Тому із посиланням на постанову Верховного Суду від 17.04.2024р. у справі №826/17360/16 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2025р. у справі №520/26692/25 твердив про те, що у межах спірних правовідносин заявник повинен сплачувати і податок на нерухоме майно і земельний податок.

Суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок із збору доказів, з`ясував обставини фактичної дійсності, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізував зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив доводи сторін добутими доказами і, вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації субєктів господарювання; набув правового статусу фізичної особи - підприємця; значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - .

У межах справи №520/868/21 судами були установлені ті обставини, що: 1) позивач є платником єдиного податку ІІ групи, здійснює різні види господарської діяльності згідно КВЕД; 2) Основним видом діяльності позивача є неспеціалізована оптова торгівля (код КВЕД 46:90). Водночас, позивач здійснює інші види діяльності, зокрема, виробництво велосипедів, дитячих та інвалідних колясок (код КВЕД 30.92); 3) Згідно свідоцтва платника єдиного податку, господарську діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу на праві власності належать нежитлові приміщення загальною площею 1.781,8кв.м у нежитловій будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 5) Позивачем надано до суду докази на підтвердження того, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , використовується ним за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва, а саме - технічний паспорт на виробничий будинок; 6) Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач має статус платника єдиного податку II групи, належні позивачу нежитлові приміщення та земельна ділянка під ними, використовуються ним у його господарській діяльності.

У межах справи №520/23539/21 судами були установлені ті обставини, що: 1) позивач з 01.01.2012 знаходиться на спрощеній системі оподаткування, ставка єдиного податку 20% група 2, що підтверджується копією свідоцтва платників єдиного податку; 2) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за позивачем зареєстровані наступні нежитлові приміщення загальною площею 1.781,8кв.м, у нежитлових будівлях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) Господарську діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) Основним видом діяльності позивача є неспеціалізована оптова торгівля (код КВЕД 46:90). Позивач здійснює інші види діяльності, зокрема, виробництво велосипедів, дитячих та інвалідних колясок (код КВЕД 30.92); 5) Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку вбачається, що господарську діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 ; 6) Будівля за адресою: АДРЕСА_1 , використовується за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва, що підтверджує: - технічний паспорт на виробничий будинок; - документи про придбання матеріалів для здійснення господарської діяльності з виробництва комплектуючих для велосипедів та зборки і фарбування велосипедів; - накладні про реалізацію комплектуючих для велосипедів та велосипедів.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2025р. у справі №520/26692/24 установлені ті обставини, що: 1) ОСОБА_1 з 01.01.2012 знаходиться на спрощеній системі оподаткування, ставка єдиного податку 20% група 2, що підтверджується копією свідоцтва платників єдиного податку серія Б № 555478; 2) Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.11.2004 ОСОБА_1 купив нежитлові приміщення підвалу № 3-4 площею 49.0 кв. м., першого поверху № 285-303 площею 749,6 кв.м, антресолі № 304-306 площею 983,2 кв. м в літ. "Ч-3", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серія Б № 555478 господарську діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) Використання приміщень на земельній ділянці в господарській діяльності позивача не є підставою для звільнення його від сплати земельного податку, оскільки фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення (будівля), а не сама земельна ділянка (Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 826/17360/16); 5) Тож відсутні підстави для звільнення позивача від сплати земельного податку, передбачені п.п.4 п.297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, на які посилається позивач, в даному випадку відсутні.

Тож, у межах спірних правовідносин обставини належності заявникові обєктів нерухомого майна виробничого призначення загальною площею - 1.781,8кв.м, у нежитлових будівлях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та обставини оподаткування заявником фінансових результатів провадження господарської діяльності із застосування спрощеної системи оподаткування за ставкою єдиного податку 20% у якості платника єдиного податку група 2 визнаються судом доведеними.

Разом із тим, суд відмічає, що згідно з відомостями Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в обєкті нерухомого майна будівлі за адресою АДРЕСА_1 заявнику належить низка обєктів нежитлової нерухомості, а саме: 1) обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.); 2) обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 8378665 у вигляді нежитлових приміщень підвалу №3-4 площею 49,00кв.м., 1-ого поверху №285-303 площею 749,6кв.м., антресолі №304-306 площею 983,20кв.м. в літ.«Ч-3» загальною площею 1.781,80кв.м. (дата державної реєстрації 11.11.2004р.).

Обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 8378665 у вигляді нежитлових приміщень підвалу №3-4 площею 49,00кв.м., 1-ого поверху №285-303 площею 749,6кв.м., антресолі №304-306 площею 983,20кв.м. в літ.«Ч-3» загальною площею 1.781,80кв.м. (дата державної реєстрації 11.11.2004р.) був набутий заявником у власність за договором від 03.11.2004р. віз ЗАТ «Харківський завод двигунів».

Водночас із цим, доказів про набуття речового права власності на обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.) заявником до суду не подано.

Будь-яких доказів про технічні властивості цього обєкту заявником до матеріалів судової справи не приєднано.

Суд відмічає, що з поміж усіх приєднаних заявником до судової справи копій первинних документів до предмета доказування у справі мають відношення лише копія видаткової накладної від 21.02.2025р. №1 на поставку товару ФОП ОСОБА_2 (товар обід велосипедний; вартість товару 17.200,00грн.; при цьому у якості адреси, звідки здійснювалось постачання товару указано АДРЕСА_2 , а не АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с.19) та копія видаткової накладної від 06.03.2025р. №2 на поставку товару ФОП ОСОБА_3 (товар обід велосипедний; вартість товару 1.880,00грн.; при цьому у якості адреси, звідки здійснювалось постачання товару указано АДРЕСА_2 , а не АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с.20).

27.08.2024р. контролюючим органом - ГУ ДПС у Харківській області відносно заявника без попереднього проведення будь-яких заходів податкового контролю та без документального оформлення згаданих заходів у вигляді акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.08.2024р. №2-2030-UA0028556 про визначення грошового зобовязання з земельного податку за 2024р. у розмірі 24.935,87грн. за земельну ділянку площею 0,0736га за адресою АДРЕСА_1 .

18.06.2024р. контролюючим органом - ГУ ДПС у Харківській області відносно заявника без попереднього проведення будь-яких заходів податкового контролю та без документального оформлення згаданих заходів у вигляді акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.06.2024р. №2-2034-UA0028556 про визначення грошового зобовязання з податку за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період 01.01.2022р.-31.12.2022р. у розмірі 1.500,42грн. за обєкт нерухомого майна приміщення площею 138,50кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 .

16.05.2025р. контролюючим органом - ГУ ДПС у Харківській області відносно заявника без попереднього проведення будь-яких заходів податкового контролю та без документального оформлення згаданих заходів у вигляді акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення від 16.05.2025р. №-2030-UA0028556 про визначення грошового зобовязання з земельного податку за 2025р. у розмірі 28.312,43грн. за земельну ділянку площею 0,0736га за адресою АДРЕСА_1 .

Стверджуючи про невідповідність закону означених правових актів індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 27.08.2024р. №2-2030-UA0028556 про визначення грошового зобовязання з земельного податку за 2024р. у розмірі 24.935,87грн. за земельну ділянку площею 0,0736га за адресою АДРЕСА_1 було предметом судового розгляду у справі №520/26692/24.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2025р. у справі №520/26692/24 позов заявника про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 27.08.2024р. №2-2030-UA0028556 було залишено без задоволення.

Тож, за цією вимогою згідно з п.4 ч.1 ст.238 КАС України належить прийняти рішення про закриття провадження в адміністративній справі.

Продовжуючи розгляд справи, суд зважає, що у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом управлінських функцій поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.

В Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

З 01.01.2011р. порядок виконання приватною особою податкового обов`язку, а також обсяг та зміст повноважень адміністративних органів в галузі справи контролю за податковою дисципліною і порядок реалізації контролюючими органами процедури застосування міри юридичної відповідальності до осіб, котрі скоїли податкові правопорушення, визначений, насамперед, нормами Податкового кодексу України.

Так, за правилом п.п. 54.3.3 ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2015р. таким законом відносно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є положення ст.266 Податкового кодексу України.

Так, згідно з п.266.1.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Пунктом 266.2.1 ст.266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а у силу положень п.п. 266.3.1 ст.266 цього ж кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За правилом п.266.5.1 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, для справляння податку у порядку ст.266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) фізичне існування об`єкта як речі матеріального світу та функціонування цього об`єкта як прийнятої в експлуатацію будівлі; 2) тип об`єкта (тобто категорія будівлі) як за первісним призначенням, так і за реальним використанням; 3) місце розташування об`єкта (тобто поштова адреса будівлі), 4) площа об`єкта, 5) існування у конкретного суб`єкта права (громадянина чи юридичної особи) речових прав на об`єкт.

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129.1 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Відповідно до положень п.п.266.3.2 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.п.266.4.2 ст.266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 Податкового кодексу України).

Згідно з п.п.266.7.1 ст.266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що рішенням Харківської міської ради від 21.01.2015р. №1793/15 (із змінами та доповненнями) було затверджено у новій редакції Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі за текстом - Положення №1), згідно з п.п.1.2.1 якого об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки. 1.2.1.1. Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень; б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх, стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну; в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою; ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів; 1.2.1.2. садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків; 1.2.1.3. дачний будинок - житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку.

Відповідно до п.п.1.2.2 Положення №1 об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Положення №1 було додатком до рішення Харківської міської ради від 12.01.2011р. №126/11 із доповненнями та змінами.

У подальшому ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, було деталізовано рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017р. №542/17 (далі за текстом - рішення Міської ради №542/17), згідно з п.5 Додатку №1 до якого, станом на 01.01.2018р. було установлено такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

Також у подальшому ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, було деталізовано рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017р. №542/17 (далі за текстом - рішення Міської ради №542/17) п.5 додатку 1 до якого станом на 01.01.2019р. встановлено такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) виключений; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

При цьому, у п.4 рішення Міської ради №542/17 указано, що це рішення набирає чинності з 01.03.2017р.

Пунктом п.5 рішення Міської ради №542/17 передбачено визнати з дня набрання чинності цим рішенням таким, що втратило чинність, рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011р. № 126/11 "Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України".

Згідно з п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Тож, рішення органу місцевого самоврядування з питань справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є локальним нормативно-правовим актом і тому підлягає виконанню усіма учасниками суспільних відносин до настання події втрати юридичної сили.

Доказів настання такої події відносно рішення Міської ради №542/17 (і додатків до цього рішення, котрі регламентують питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) у межах спірних правовідносин матеріали справи не містять.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 10.12.2021р. по справі №0940/2301/18: 1) терміни «оприлюднення» та «опублікування» не є синонімами та мають різний зміст і правове навантаження; 2) термін «оприлюднення» має більш широке значення порівняно із терміном «опублікування» та включає у себе різні передбачені законом способи донесення публічної інформації, у тому числі змісту нормативно-правового акту, до відома широкого кола осіб, зокрема, шляхом її розміщення на офіційному веб-сайті відповідного суб`єкта нормотворення, опублікування у офіційних друкованих виданнях, друкованих засобах масової інформації тощо; 3) відносно рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, які є нормативно - правовим актом, то стосовно таких рішень як у Податковому кодексі України, так і у Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», або будь-якому іншому акті законодавства, відсутня конкретизація способу їх оприлюднення, а також не регламентовано обов`язок опубліковувати ці рішення у офіційних друкованих виданнях та/або у друкованих засобах масової інформації відповідних рад, у місцевих друкованих засобах масової інформації; 4) на відносини, пов`язані із порядком та способом офіційного оприлюднення нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування, зокрема й з питань оподаткування місцевими податками та зборами, які не можуть залишатись неврегульованими, можливо поширити дію частини п`ятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», якою встановлено обов`язковість опублікування нормативно - правових актів органів місцевого самоврядування на офіційному веб-сайті (у разі наявності такого інформаційного ресурсу); 5) За змістом статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, у тому числі нормативно-правового характеру, підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», статтею 15 якого встановлено обов`язок оприлюднення розпорядниками своїх нормативно - правових актів невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня їх затвердження. Ця ж стаття Закону України «Про доступ до публічної інформації» у імперативній формі визначає, що у разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Тож, рішення Харківської міської ради №542/17 підлягає кваліфікації у якості офіційно оприлюдненого та обов`язкового до застосування підзаконного нормативно-правового акту локальної дії за відсутності колізій із актами права вищої юридичної сили.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування у межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування у межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

За правилом ч.10 ст.59 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відтак, до настання згаданої у ч.10 ст.59 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» події (набрання законної сили рішенням суду про визначення нечинним та протиправним нормативно-правового акту) рішення Міської ради №542/17 підлягає виконанню у повному обсязі усіма учасниками суспільних відносин, у тому числі і ГУ ДПС у Харківській області.

Продовжуючи розгляд справи, суд ураховує, що правила справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сформульовані законодавцем у положеннях п.п.266.7.1 ст.266 Податкового кодексу України, де указано, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

У межах спірних правовідносин заявник заперечує існування податкового обовязку у формі грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.), посилаючись на приписи п.п. «є» п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Будь-яких інших доводів власної незгоди із цим рішенням субєкта владних повноважень заявник у межах даного спору не наводить.

Тому суд у межах даної справи розглядає саме цей довід, позаяк інші доводи та обставини згідно з ч.2 ст.73 КАС України не входять до предмету доказування у цій справі, а натомість, є окремими та самостійними підставами позову і можуть бути заявлені у межах іншого позову.

Згідно з п.п. «є» п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Зі змісту наведеної норми права слідує, що кваліфікуючими умовами для застосування п.п.«є» п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України є одночасна сукупність таких умов як:

1) належність обєкта нерухомого майна до будівель промисловості;

2) використання обєкта нерухомого майна у господарській діяльності субєкта господарювання за призначенням;

3) провадження субєктом господарювання господарської діяльності за основним напрямом у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010;

4) відсутність факту передачі обєкта нерухомого майна в оренду, у лізинг, у позичку.

Суд відмічає, що у межах спірних правовідносин заявник не подав до суду взагалі жодних документів про обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.).

Надані ж заявником копії первинних документів не засвідчують використання у межах господарської діяльності заявника саме обєкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.), бо стосуються зовсім інших адрес та інших періодів часу.

Тому у межах спірних правовідносин суд кваліфікує у якості недоведеної обставину поширення на за обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.) (на відміну від обєкту нерухомого майна із реєстраційним номером 8378665 у вигляді нежитлових приміщень підвалу №3-4 площею 49,00кв.м., 1-ого поверху №285-303 площею 749,6кв.м., антресолі №304-306 площею 983,20кв.м. в літ.«Ч-3» загальною площею 1.781,80кв.м. (дата державної реєстрації 11.11.2004р.) положень п.п.«є» п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Натомість, існування обєкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.) у якості реальної речі матеріального світу, реєстрація за заявником речового права власності на цей майно та відсутність будь-яких інших аргументів невідповідності закону оскарженого податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 18.06.2024р. №2-2034-UA0028556 зумовлює прийняття судом рішення про залишення позову без задоволення за цим епізодом.

Окремо суд зауважує, що за змістом положень ст.ст.13, 41-42 Конституції України, ст.ст.50, 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом, але національним законом України не запроваджено презумпції використання у межах господарської (підприємницької) діяльності одночасного усього належного фізичній особі майна.

Тож, заперечуючи існування податкового обов"язку у вигляді податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з підстави використання цього майна у межах власної господарської діяльності саме платник податків первинно повинен довести факт сумісності функціонального призначення об"єкту нерухомого майна із конкретним напрямом господарської діяльності, факт провадження господарської діяльності у межах відповідного напряму протягом звітного податкового періоду, факт фізичного використання майна під час організації господарської діяльності.

За сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

У межах даного спору судом за власною ініціативою на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України не відшукано джерел здобуття доказів про використання заявником обєкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.) у межах власної господарської діяльності протягом 2024 року.

Продовжуючи розгляд справу і вирішуючи спір за епізодом відповідності закону управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу самостійного визначення платнику податків грошового зобовязання з земельного податку за 2025р., суд зазначає, що згідно з ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ст.41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частинами 2-3 ст.13 Цивільного кодексу України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У розумінні ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Суд наголошує, що згідно з ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 ст.14, 14.1.73 ст.14, п.14.1.74 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на дату прийняття податкового повідомлення-рішення) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди; земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.

У розумінні п.п.14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - обов`язковий платіж, що його орендар вносить орендодавцю за користування земельною ділянкою.

За приписами п.265.1 ст.265 Податкового кодексу України плата за землю є різновидом податку на майно.

За визначенням п.п.14.1.147 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є: 269.1.1. платники земельного податку: 269.1.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.1.2. землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; 269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Згідно з п.270.1 ст.270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування платою за землю є: 270.1.1. об`єкти оподаткування земельним податком: 270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності; 270.1.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності; 270.1.1.3. земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; 270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

Пунктом 271.1 ст.271 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування платою за землю є: 271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

За змістом п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є: а) дані державного земельного кадастру; б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї); е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

За правилами абзацу 1 пп.286.5 ст.286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до п.287.1 ст.287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 ст.287 Податкового кодексу України передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Суд повторно наголошує, що відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Однак, за змістом ст.120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ст.377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) набуття учасником суспільних відносин речового права власності на об`єкт нерухомого майна за загальним правилом призводить до виникнення права користування земельною ділянкою, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна.

Тому, системно аналізуючи приписи наведених норм права у взаємозвязку, суд доходить до переконання про те, що учасник суспільних відносин, котрий фізично використовує корисні властивості конкретної ділянки земної поверхні (у тому числі і за рахунок розміщення належних на праві приватної власності обєктів нерухомого майна чи обєктів незавершеного будівництва, не прийнятих в експлуатацію) комунальної або державної форми власності, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) не може набути розумних очікувань чи легітимних сподівань на звільнення від виконання публічного обовязку з плати за землю (або у формі земельного податку, або у формі орендної плати), позаяк згідно з ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Подібний за суттю висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 25.04.2024р. у справі №820/4560/18.

Тому як обставина відсутності події формування земельної ділянки у якості обєкта цивільних прав згідно з ч.4 ст.791 Земельного кодексу України (де указано, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера), так і обставина відсутності державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у вигляду конкретної земельної ділянки за приписами ст.8 Конституції України та ст.ст.37, 38 Податкового кодексу України не можуть бути кваліфіковані у якості легітимних підстав для звільнення або скасування податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю.

Тож, платником земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, які зобов`язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, що перебувають у їх власності або користуванні. Обов`язок сплачувати земельний податок виникає у власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

Пунктом 269.2 ст.269 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Так, відповідно до п.п.4 п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, не встановлена.

Відтак, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі № 826/8675/17 та від 17.04.2024 у справі № 826/17360/16.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач є платником єдиного податку ІІ групи, який здійснює різні види господарської діяльності згідно КВЕД, зокрема: 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 32.30 Виробництво спортивних товарів; 30.32 Виробництво велосипедів; 25.99 Виготовлення інших готових металевих виробів.

Позивачу належать на праві власності нежитлові приміщення у нежитловій будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Основним видом діяльності позивача є неспеціалізована оптова торгівля (код КВЕД 46.90), водночас, позивач здійснює інші види діяльності, зокрема, виробництво велосипедів, дитячих та інвалідних колясок (код КВЕД 30.92).

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серія Б № 555478 господарську діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження наявності підстав для звільнення від обов`язку сплати земельного податку позивачем надано до суду технічний паспорт на виробничий будинок, документи про придбання матеріалів та накладні про реалізацію комплектуючих для велосипедів та велосипедів.

Разом з тим, основний обсяг наданих позивачем документів не стосуються господарських операцій 2025 року, а копія видаткової накладної від 21.02.2025р. №1 на поставку товару ФОП ОСОБА_2 (товар обід велосипедний; вартість товару 17.200,00грн.; при цьому у якості адреси, звідки здійснювалось постачання товару указано АДРЕСА_2 , а не АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с.19) та копія видаткової накладної від 06.03.2025р. №2 на поставку товару ФОП ОСОБА_3 (товар обід велосипедний; вартість товару 1.880,00грн.; при цьому у якості адреси, звідки здійснювалось постачання товару указано АДРЕСА_2 , а не АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с.20) стосуються іншої адреси ніж адреса земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) і як за змістом, так і за кількістю не можуть бути кваліфіковані судом у якості достатніх доказів ведення заявником господарської діяльності саме за адресою - АДРЕСА_1 ).

При цьому, застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що використання приміщень на земельній ділянці в господарській діяльності позивача не є підставою для звільнення його від сплати земельного податку, оскільки фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення (будівля), а не сама земельна ділянка.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 826/17360/16, котра є останнім у часі судовим актом касаційного адміністративного суду з цього питання.

Тож, передбачені п.п.4 п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України підстави для звільнення позивача від сплати земельного податку у межах спірних правовідносин - відсутні.

Натомість, належить визнати доведеними доводи субєкта владних повноважень про те, що Рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у м. Харкові» ( в редакції рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 №1284/18) встановлено, що ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, становить 1,5 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Нормативна грошова оцінка вищезазначеної земельної ділянки становить 748.842,74 гривень з урахуванням індексацій (2021рік 1,1; 2022рік - 1,15; 2023 рік - 1,051; 2024 рік 1,12).

Сума зобов`язань по земельному податку за 2025 рік становить 112.326,49 гривень (748842,74*1,5%).

Відповідно рішення від 30.04.2025 № 801/25 Харківської міської ради «Про продовження дії пільг з місцевих податків» земельний податок за 2025 рік не нараховується у період з 01.01.2025 по 30.09.2025.

ОСОБА_1 є платником єдиного податку другої групи.

Тож, судом не виявлено дефектів (вад, недоліків) у реалізації субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин управлінської функції з приводу справляння з заявника земельного податку за оскарженим податковим повідомленням рішенням від 16.05.2025р. №-2030-UA0028556 у розмірі 28.312,43 гривень.

Окремо суд зауважує, що за змістом положень ст.ст.13, 41-42 Конституції України, ст.ст.50, 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом, але національним законом України не запроваджено презумпції використання у межах господарської (підприємницької) діяльності одночасного усього належного фізичній особі майна.

Тож, заперечуючи існування податкового обов"язку у вигляді податку на землю, з підстави розміщення на земельній ділянці майна, котре задіяне в організації та провадженні власної господарської діяльності саме платник податків первинно повинен довести факт сумісності функціонального призначення об"єкту нерухомого майна із конкретним напрямом господарської діяльності, факт провадження господарської діяльності у межах відповідного напряму протягом звітного податкового періоду, факт фізичного використання майна під час організації господарської діяльності.

За сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

У межах даного спору судом за власною ініціативою на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України не відшукано джерел здобуття доказів про використання заявником земельної ділянки, відносно якої було прийнято податкове повідомлення рішення від 16.05.2025р. №-2030-UA0028556 у розмірі 28.312,43грн. у межах власної господарської діяльності протягом 2024 року.

Відсутність згаданих доказів у матеріалах справи є підставою для відмови у позові за цим епізодом.

Подібний за суттю висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.10.2025р. по справі №520/677/25.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення про визначення грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та у формі рішення про визначення грошового зобовязання з земельного податку (саме за обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 101 у вигляді нежитлового приміщення №43 загальною площею 138,5кв.м. в літ «Ч-3» (дата державної реєстрації 30.10.2020р.), а не за обєкт нерухомого майна із реєстраційним номером 8378665 у вигляді нежитлових приміщень підвалу №3-4 площею 49,00кв.м., 1-ого поверху №285-303 площею 749,6кв.м., антресолі №304-306 площею 983,20кв.м. в літ.«Ч-3» загальною площею 1.781,80кв.м. (дата державної реєстрації 11.11.2004р.) та управлінське волевиявлення у формі рішення про визначення грошового зобовязання з земельного податку за земельну ділянку за адресою м.Харків, вул.Киргизька, 19.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були зясовані із достатньою повнотою, положення належної норми права були витлумачені правильно, реально вчинене управлінське волевиявлення не призвело до погіршення правового становища заявника.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для ухвалення процесуального рішення про відмову у задоволенні позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-78, 90, 211, 132-139, 238, 241-244, 246, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Закрити провадження в адміністративній справі за вимогою про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 27.08.2024р. №2-2030-UA0028556.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко