Справа № 640/13131/22
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Вівдиченко Т.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» (далі позивач, апелянт) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2021 року № 5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки, викладені в акті перевірки, є необґрунтованими та не підтвердженими, та, відповідно, незаконними, а податкове повідомлення-рішення від 13 жовтня 2021 року № 5 таким, що підлягає скасуванню.

Зокрема, позивач наголошує на тому, що законодавство не вимагає отримання окремої ліцензії на зберігання палива в місцях роздрібної торгівлі пальним, а тому йому не потрібна окрема ліцензія на зберігання пального в місцях розбірної торгівлі пальним, її ніби то несвоєчасне отримання не має для товариства наслідків у вигляді застосування штрафу за зберігання пального в місцях роздрібної торгівлі пальним без ліцензії на зберігання.

Також зазначив про те, що станом на день винесення податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2021 року № 5 позивач мав діючу ліцензію на роздрібну торгівлю пальним за вказаною адресою, ліцензію на зберігання пального, яке знаходиться на реалізації, законодавство не вимагає.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення відмовлено повністю.

Позиція суду мотивована тим, що Законом України «Про державне регулювання виробництва спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» визначено, що строк видачі суб`єктом владних повноважень ліцензії, як обов`язкової умови для зберігання пального становить 20 календарних днів з дня одержання зазначених у цьому законі документів. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями). Таким чином, позивач мав сам передбачити ризики того, що подана ним заява на отримання ліцензії на право зберігання пального буде розглядатися 20 календарних днів, що може призвести до несвоєчасного отримання такої ліцензії, за що товариство буде нести відповідальність. Відтак, суд погодився з висновком відповідача, що обґрунтованість та правомірність висновків акта фактичної перевірки про порушення позивачем вимог ст. 15 Закону №481/95-ВР підтверджується матеріалами судової справи, оскільки на момент надходження пального на АЗС у позивача не було відповідної ліцензії.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі № 640/13131/22 скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» до Головного управління ДПС у Полтавській області задовольнити в повному обсязі: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13 жовтня 2021 року № 5; розглядати справу у відкритому судовому засіданні з участю представника ТОВ «Євро Смарт Пауер».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд залишив поза увагою та не дослідив обставини щодо правомірності призначення та проведення фактичної перевірки позивача, незважаючи на позицію Верховного Суду щодо першочергового дослідження обставин дотримання контролюючим органом процедури проведення перевірки в аспекті достатності відображення в наказі підстав для її проведення. Суд першої інстанції взагалі не досліджував питання наявності чи відсутності порушень вимог законодавства під час призначення та проведення перевірки, також судом в оскаржуваному рішенні взагалі не було надано жодної оцінки Наказу про проведення перевірки в аспекті достатності відображення в ньому підстав для її проведення. В результаті чого суд не встановив допущенні контролюючим органом порушення під час призначення і проведення перевірки, які тягнуть за собою протиправність прийнятого рішення контролюючого органу, що є самостійною підставою для задоволення позову і скасування податкового повідомлення рішення від 13.10. 2021 року № 5. У межах встановлених обставин вбачається, що наказ ГУ ДПС у Полтавській області № 2108 від 14.09.2021 року взагалі не містить посилання на жодну з можливих фактичних підстав перевірки, визначених п.п. 80.2.5 п. 80.5 ст. 80 ПК України, а саме: 1) на наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення, 2) реквізити документу, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію, або 3) зазначення про те, що фактичною підставою для призначення перевірки стало здійснення відповідних функцій, що є мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абз. перевірки ТОВ «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР». Оскільки у спірному наказі відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють (юридичні підстави), - таке формулювання підстав перевірки в наказі не дає цілковитого розуміння, що саме є підставою для проведення перевірки - отримання інформації щодо можливого порушення чи здійснення контролюючим органом функцій, визначених законом у сфері обігу пального.

Суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому, що відповідач у спірному наказі зазначив лише мету перевірки, що також передбачено абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України, але жодним чином не обґрунтував наявність фактичних підстав для перевірки позивача, передбачених п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, зазначивши лише посилання на цю норму, без конкретних підстав для проведення перевірки (наявність інформації, повідомлення про порушення тощо). Також, зазначений у п. 2 резолютивної частини Наказу № 2108 -П від 14.09.2021 року перевіряємий період з 18.06.2020, тобто з наступного дня після отримання позивачем в оренду приміщення АЗК за вказаною адресою до дати закінчення перевірки, свідчить про відсутність у відповідача на момент призначення перевірки інформації щодо конкретних підстав для проведення перевірки, оскільки виявлене в ході перевірки оскаржуване позивачем порушення відповідає конкретній даті 21.06.2020 р., про яку як і про конкретну підставу перевірки нічого не було вказано у наказі. Крім цього, суд першої інстанції залишив поза увагою і те, що в Акті перевірки відповідач зазначив, що саме перевіркою було встановлено надходження пального на АЗК з магазином 21.06.2020 та зберігання пального 21.06.2020 без наявності відповідної ліцензії на право зберігання пального. Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав письмових та належним чином оформлених доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття Наказу № 2108-П від 14.09.2021 р. про проведення фактичної перевірки була наявна (отримана) відповідачем інформації щодо можливого порушення, як і не зазначив реквізити документу, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію, так і не зазначив про те, що фактичною підставою для призначення перевірки стало здійснення відповідних функцій, що є мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абз. 3 п. 81.1 статті 81 ПК України.

Судом під час розгляду справи у суді першої інстанції не було досліджено та встановлено, що у відповідача були відсутні фактичні підстави передбачені п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України для проведення перевірки позивача і що про жодні такі підстави відповідач не зазначив у наказі про проведення фактичної перевірки. Таким чином, наказ ГУ ДПС у Полтавській області № 2108-П від 14.09.2021 про призначення перевірки як основний документ, що визначає правові підстави для проведення фактичної перевірки, прийнятий та оформлений відповідачем не у відповідності з вимогами закону, а тому проведена перевірка, та ухвалені за наслідком його застосування рішення є недопустимими, протиправними та такими, що підлягають також скасуванню.

Законодавство не вимагає отримання окремої ліцензії на зберігання пального в місцях роздрібної торгівлі пальним для здійснення торгівлі пальним, а тому ТОВ «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» взагалі не повинно було отримувати ліцензію на зберігання пального в місцях роздрібної торгівлі пальним, а її не отримання чи не своєчасне отримання не має для товариства наслідків у вигляді застосування штрафу за зберігання пального в місцях роздрібної торгівлі пальним без ліцензії на зберігання, якщо він не веде діяльності з надання послуг по зберіганню пального. Також апелянт звертає увагу, що штраф у розмірі 500 000 грн за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії, застосовується у випадку надання послуг зі зберігання пального іншим суб`єктам господарювання. Позивач отримав ліцензію на право зберігання пального №2001270 терміном дії з 22.06.2020 до 22.06.2025, але послуг зі зберігання пального не надавав, іншого перевіркою не встановлено і в акті перевірки не зафіксовано. Зазначене свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ч. ч. 1, 16 ст. 15 та ч.2 ст. 17 Закону №481/95-ВР.

Зробивши висновки про наявність порушень в діях позивача щодо зберігання пального в місцях, на які не отримувалися відповідні ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), суд першої інстанції не врахував і того, що відповідач зазначивши в акті перевірки лише факти надходження пального на АЗК та відображення пального в обліку у суб`єкта господарювання, не встановив під час фактичної перевірки мету зберігання пального, кількість палива, яке начебто перебувало на зберіганні, фактичне місце зберігання (призначене для власних потреб, для переробки чи для надання послуг зі зберігання); чи не має місце зберігання позивачем пального ознак, які згідно з нормами підпунктів 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України виключають наявність «акцизного складу» та мету такого зберігання: для власних потреб, для подальшої реалізації або надання послуг зі зберігання.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що перевірка даних за минулий період носить характер документальної перевірки, а тому такі дії не можуть вчинятись у рамках фактичної перевірки та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій. Таким чином, податковий орган під час здійснення перевірки також вийшов за межі визначеного законодавцем порядку проведення фактичної перевірки та дійшов неправомірних висновків щодо наявності порушень ТОВ "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР".

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року та від 20 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

13 серпня 2025 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Щодо клопотання апелянта про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з поданого клопотання апелянта, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.

Згідно з пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши клопотання апелянта, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, беручи до уваги пункт 20 частини 1 статті 4 та частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа є справою незначної складності, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, працівниками відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Полтавській області ГДРІ Кунатенком О.І. та ГДРІ Литвин В.Ф. на підставі Наказу від 14.09.2021 № 2109-П "Про проведення фактичної перевірки", направлень від 14.09.2021 № 3009 та № 3010 та на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ, із змінами і доповненнями, 15.09.2021 було розпочато фактичну перевірку ТОВ «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» (код ДРПОУ 42547705) за місцем фактичного провадження діяльності, а саме, АЗК з магазином за адресою Полтавська обл., Полтавський р-н, с. Копили, вул. Стрельнікова, 1 В.

Перевіркою встановлено реалізацію пального та зберігання пального на автозаправному комплексі з магазином, на який отримано ліцензії відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 № 481/95-ВР, а саме, згідно з товарно-транспортної накладної №Пер-015620 від 20.06.2020 та службових документів про прихід пального, електронних копій документів, що надходять по дротових або бездротових каналах зв`язку до податкових органів, про прихід пального та пролив та змінного звіту за формою №17-НП за 21.06.2020 встановлено надходження пального на АЗК з магазином 21.06.2020 та зберігання пального 21.06.2020 без наявності відповідної ліцензії на право зберігання пального (ліцензія від 22.06.2020 з терміном дії 22.06.2020-22.06.2025).

Таким чином, податковий орган виснував, що ТОВ «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» порушено вимоги частини 1 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 № 481/95-ВР, в частині зберігання пального в місцях, на які не отримувалися відповідні ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), відповідно абзацу 9 частини 2 статті 17 Закону України № 481 фінансова санкція складає 500 000,00 грн.

За результатами фактичної перевірки складено Акт фактичної перевірки від 24.09.2021 реєстраційний № 7492/16/31/РРО/42547705.

На підставі Акту перевірки ГУ ДПС у Полтавській області відповідно до абз. 9 ч. 2 ст. 17 Закону № 481 прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.10.2021 № 5 про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 500 000,00 гривень.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом доказування у цій справі є обставини, які підтверджують або спростовують висновки контролюючого органу про наявність в діях позивача складу правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності на підставі статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №481/95-ВР).

Стаття 15 Закону №481/95-ВР визначає умови провадження діяльності з імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Статтею 17 Закону №481/95-ВР встановлена відповідальність за порушення норм цього Закону. Так, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Стосовно складу правопорушення контролюючий орган стверджує про реалізацію пального та зберігання пального на автозаправному комплексі з магазином, на який отримано ліцензії відповідно до Закону України № 481/95-ВР, а саме, згідно товарно-транспортної накладної №Пер-015620 від 20.06.2020 (а.с.46) та службових документів про прихід пального, електронних копій документів, що надходять по дротових або бездротових каналах зв`язку до податкових органів, про прихід пального та пролив та змінного звіту за формою №17-НП за 21.06.2020 (а.с.59) встановлено надходження пального на АЗК з магазином 21.06.2020 та зберігання пального 21.06.2020 без наявності відповідної ліцензії на право зберігання пального (ліцензія від 22.06.2020 з терміном дії 22.06.2020-22.06.2025).

Таким чином податковий орган вказує на те, що позивачем порушено вимоги ч. 1 статті 15 Закону України № 481/95-ВР в частині зберігання пального в місцях, на які не отримувалися відповідні ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки).

В свою чергу позивач наголошує на тому, що відповідно до частини 16 статті 15 Закону України № 481/95-ВР суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії. Таким чином позивач вважає, що йому не потрібна окрема ліцензія на зберігання пального в місцях розбірної торгівлі пальним, а її нібито несвоєчасне отримання не має для товариства наслідків у вигляді застосування штрафу за зберігання пального в місцях роздрібної торгівлі пальним без ліцензії на зберігання.

Також зазначив про те, що станом на день винесення податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2021 року № 5 позивач мав діючу ліцензію на роздрібну торгівлю пальним за вказаною адресою, ліцензію на зберігання пального, яке знаходиться на реалізації, законодавство не вимагає.

Відповідно до абзацу восьмого частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій в сумі 500 000 гривень. Водночас, така санкція не може бути застосована у випадку, якщо місце зберігання пального є таким, яке за змістом статті 15 Закону №481/95-ВР звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку отримувати відповідну ліцензію.

За змістом частин сьомої, восьмої, десятої, шістнадцятої статті 15 Закону №481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва. Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років, а річна плата на право зберігання пального становить 780 гривень.

Частинами тридцять другою, тридцять восьмою статті 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію. Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

При цьому, згідно з частиною дев`ятнадцятою цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Статтею 1 Закону №481/95-ВР надано визначення поняттям, зокрема:

зберігання пального діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

місце зберігання пального місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Як вбачається фактичних обставин справи, ТОВ «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» отримано ліцензії:

на право роздрібної торгівлі пальним від 22.06.2020 № 2000038 (термін дії з 22.06.2020 до 22.06.2025) за адресою: Полтавський р-н, с. Копили, вул. Стрельнікова, буд. 1В (а.с.55);

на право зберігання пального від 22.06.2020 № 2001270 (термін дії з 22.06.2020 до 22.06.2025) за адресою: Полтавський р-н, с. Копили, вул. Стрельнікова, буд. 1В (а.с.54).

Дія вищезазначених ліцензій розпочинається з 22.06.2020, тобто станом на 21.06.2020 (дату отримання пального) у ТОВ «ЄВРО СМАРТ ПАУЕР» були відсутні ліцензії на здійснення діяльності з роздрібної торгівлі пальним та зберігання пального.

З урахуванням означеного, твердження апелянта про наявність у нього діючої ліцензії станом на день винесення податкового повідомлення-рішення від 13 жовтня 2021 року №5 не є спроможними.

У частині покликань позивача на відсутність необхідності отримання окремої ліцензії на зберігання палива в місцях роздрібної торгівлі пальним, судова колегія враховує, що така можливість передбачена приписами частини 16 статті 15 Закону України № 481/95-ВР у разі наявності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним.

Таким чином, безпідставними є твердження позивача про те, що несвоєчасне отримання ліцензії на зберігання палива в місцях роздрібної торгівлі пальним не має для нього наслідків у вигляді застосування штрафу.

Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 640/22507/21 дійшов висновку про те, що Законом України «Про державне регулювання виробництва спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» визначено, що строк видачі суб`єктом владних повноважень ліцензії, як обов`язкової умови для зберігання пального становить 20 календарних днів з дня одержання зазначених у цьому законі документів. Позивач мав передбачити наявність ризиків того, що подана ним заява на отримання ліцензії на право зберігання пального 25.03.2020 буде розглядатися 20 календарних днів, що може призвести до несвоєчасного отримання такої ліцензії, за що товариство буде нести відповідальність. Враховуючи, що ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» з 01.04.2020 по 14.04.2020 здійснювало зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, застосування контролюючим органом штрафних (фінансових) санкцій згідно податкового повідомлення-рішення від 13.04.2021 №000/2102/0902 є правомірним.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем було допущене правопорушення у вигляді здійсненні діяльності зі зберігання пального без наявності відповідної ліцензії.

У частині доводів апелянта щодо правомірності призначення та проведення фактичної перевірки, змісту наказу про проведення перевірки в аспекті достатності відображення в ньому підстав для її проведення, перевірки даних за минулий період, що носить характер документальної перевірки, судова колегія зауважує, що всі наведені доводи за змістом позовної заяви відсутні. Відповідно, безпідставними є покликання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив наведені обставини та не надав їм належної оцінки, позаяк такі не були заявлені у якості підстав адміністративного позову.

Судова колегія також акцентує увагу на тому, що згідно приписів частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає необхідним врахувати висновки Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 499/895/19 про те, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Відповідно до висновків Верховного Суду у справі № 2-814/10 від 20 вересня 2024 року, перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є наданням новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Таким чином, підстав для надання оцінки доводам апелянта в частині правомірності призначення та проведення фактичної перевірки, змісту наказу про проведення перевірки судова колегія не вбачає.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послався суд, ґрунтуються на переоцінці обставин справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

Т.Р. Вівдиченко