Справа № 320/53340/25
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2025-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні позову

07 листопада 2025 року м. Київ 320/53340/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., здійснюючи розгляд заяви про забезпечення позову в адміністративній справі

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ»
доДержавного агентства України ПлейСіті
провизнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ» (позивач) через систему «Електронний суд» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного агентства України ПлейСіті (відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державного агентства України ПлейСіті № 61-Р від 31.07.2025 року Про застосування фінансової санкції (штрафу) за порушення вимог законодавства про азартні ігри до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фьорст Елемент».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2025 позовну заяву розподілено судді Жуковій Є.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 відкрито провадження у справі, суд ухвалив розгляд справи здійснювати одноособово за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення (виклику) учасників справи.

04 листопада 2024 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ» через систему «Електронний суд» надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:

- зупинити дію рішення Державного агентства України ПлейСіті № 61-Р від 31.07.2025 року Про застосування фінансової санкції (штрафу) за порушення вимог законодавства про азартні ігри до ТОВ «Фьорст Елемент» до ухвалення судового рішення по суті та набрання ним законної сили.

Як вважає позивач, в даному випадку необхідно вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення, оскільки можливість здійснення господарської діяльності беззаперечно залежить від наявності та чинності відповідної ліцензії. Здійснення повторного порушення протягом календарного року Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ» за умови, що рішення Державного агентства України ПлейСіті № 61-Р від 31.07.2025 року на момент такого порушення не буде скасовано у судовому порядку, може призвести до втрати ліцензії та, відповідно, до зупинення господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ».

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.11.2025 заяву передано на розгляд судді Жуковій Є.О.

Повно та всебічно досліджуючи подану заяву та додані до неї документи, суд враховує наступне.

У відповідності з частинами першою, другою, четвертою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначає стаття 151 КАС України, за змістом частини першої якої позов може бути забезпечено, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта, забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору (пункти 1, 2, 4 цієї частини статті).

Частиною другою цієї ж статті КАС України передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з наслідками, які настануть внаслідок, зокрема, зупинення дії оскаржуваного адміністративного акта.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 КАС України.

Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України», пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рябих проти Росії» (§§ 51, 52), «Горнсбі проти Греції» (§ 40).

Суд враховує й те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, ЄСПЛ у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У той же час, Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 (справа № 705/4587/17) сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 КАС України.

Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 640/14616/21 зазначив, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття позову суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Матеріалами позовної заяви та заяви про забезпечення позову підтверджується, що відповідно до рішення Комісії з регулювання азартних ігор та лотереї від 18.02.2021 № 56 Товариству з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ» видано ліцензію на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор казино в мережі Інтернет.

31 липня 2025 року Державним агентством України ПлейСіті прийнято рішення № 61-Р «Про застосування фінансової санкції (штрафу) за порушення вимог законодавства про азартні ігри до ТОВ «ФОРСТ ЕЛЕМЕНТ».

Зазначене рішення Уповноваженого органу про застосування до організатора азартних ігор фінансових санкцій (штрафів) оскаржується позивачем в адміністративній справі №320/53340/25.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 відкрито провадження у даній справі.

Закон України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» (Закон № 768-IX, в редакції від 12.09.2025) визначає правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні, визначає правові, економічні, соціальні та організаційні умови проведення азартних ігор.

Статтею 58 Закону № 768-IX визначається фінансова відповідальність організаторів азартних ігор за порушення вимог цього Закону.

Відповідно до частин 2, 5, 7 статті 58 наведеного вище Закону № 768-IX фінансові санкції (штрафи), передбачені цим Законом, застосовуються за рішенням Уповноваженого органу, що набирає законної сили з дня його прийняття. Рішення Уповноваженого органу про застосування до організатора азартних ігор фінансових санкцій (штрафів) повинно бути вмотивованим та містити конкретну обґрунтовану причину, що стала підставою для прийняття такого рішення.

Рішення Уповноваженого органу про застосування до організатора азартних ігор фінансових санкцій (штрафів), передбачених цим Законом, може бути оскаржене у судовому порядку відповідно до законодавства протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили.

У разі, якщо рішення Уповноваженого органу про застосування до організатора азартних ігор фінансових санкцій (штрафів) протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили оскаржене в судовому порядку та адміністративним судом відкрите провадження у справі про його оскарження, таке рішення визнається виконавчим документом з дня набрання законної сили відповідним судовим рішенням у цій справі.

Системний аналіз зазначених законодавчих норм спеціального Закону, що визначає правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні, дає підстави виснувати, що у разі оскарження рішення Державного агентства України ПлейСіті про застосування фінансових санкції відносно організатора азартних ігор в судовому порядку, таке рішення не набуває статусу виконавчого документа до набрання законної сили відповідним судовим рішенням у цій справі.

Отже, законодавцем фактично створено механізм, який передбачає зупинення стягнення штрафних санкцій за рішенням Уповноваженого органу, у разі його оскарження до адміністративного суду.

Відтак, посилання позивача на можливість настання для останнього негативних наслідків в даному випадку є безпідставними, оскільки рішення Державного агентства України ПлейСіті № 61-Р від 31.07.2025 року Про застосування фінансової санкції (штрафу) за порушення вимог законодавства про азартні ігри до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фьорст Елемент, на даний момент, оскаржується в судовому порядку та провадження у справі Київським окружним адміністративним судом відкрито.

Положеннями статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також в обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову позивач в поданій заяві зазначає, що ознаки протиправності оскаржуваного рішення №61 від 31.07.2025 року є очевидними, з огляду на наступне: оскаржуване рішення прийняте без належного дотримання процедури притягнення до відповідальності, а саме: неповнота оформлення акта порушує вимоги частини шостої статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року №877 V та свідчить про істотні процедурні порушення під час здійснення контролю; на момент винесення оскаржуваного рішення був відсутній механізм застосування фінансових санкцій (штрафів), передбачених зазначеною статтею, безпосередньо Державним агентством України ПлейСіті.

Проте, жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.73 76 КАС України позивач таку «очевидну протиправність оскаржуваного рішення» не доводить.

Акцентування ж позивачем тієї обставини, що у випадку незастосування такого засобу забезпечення позову, як зупинення дії індивідуального акту (рішення ДА ПлейСіті №61 від 31.07.2025 року) може призвести до формальної наявності підстави для анулювання ліцензії позивача, при цьому, однією із складових такої підстави є оскаржуване рішення, що може мати наслідком втрату ліцензії, і, як наслідок, призведе до ненадходження грошових коштів до Державного бюджету у співставних розмірах у майбутньому, за умови здійснення повторного порушення позивачем протягом календарного року за умови, що оскаржуване рішення на момент вчинення такого порушення не буде скасовано у судовому порядку, жодним чином не підтверджує очевидну протиправність оскаржуваного рішення, а також не свідчить про порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням.

Варто зазначити, що посилання позивача на можливі негативні наслідки для останнього, у разі невжиття заходів забезпечення позову, а саме «втрата прибутку від здійснення господарської діяльності, неможливість виплати заробітної плати персоналу та введення простою, неможливість погасити заборгованість зі сплати обов`язкових платежів до бюджету, та виконання зобов`язань перед іншими контрагентами», на даний час є лише припущеннями про можливе порушення його прав чи інтересів у майбутньому та не свідчать про існування обставин, за яких є неможливим чи ускладненим поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких останній звернутися до суду.

Так, ймовірне настання певних негативних наслідків для заявника у спірних правовідносинах, на які останній посилається, ще не є беззаперечним свідченням необхідності вжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову, оскільки чинне законодавство передбачає захист порушеного права, в тому числі шляхом оскарження відповідних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, чи відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення прав заявника, якщо таке буде підтверджено за результатами вирішення спору по суті.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №826/16509/18.

Також, суд враховує, що застосовуючи заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів суд повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.

Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Станом на час розгляду питання про доцільність вжиття заходів забезпечення позову, оскаржуване рішення не містить очевидних ознак його протиправності і не свідчить про очевидність порушення прав позивача, а наведені у заяві про вжиття заходів забезпечення позову доводи потребують встановлення фактичних обставин справи та оцінки наявних у матеріалах справи доказів на предмет відповідності або невідповідності спірного рішення Державного агентства України ПлейСіті чинному законодавству у сфері регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор, що є неможливим на стадії розгляду заяви про забезпечення позову, а повинно досліджуватись під час судового розгляду адміністративної справи в порядку, визначеному КАС України.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у рішенні від 28.03.2018 у справі №800/521/17, в якій зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Суд також враховує правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду у справах 280/9045/24 від 14 січня 2025 року та 280/9044/24 від 20 лютого 2025 року, яка полягає в тому, що для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.

Так, на підтвердження аргументів, викладених в заяві про забезпечення позову, позивачем не надано жодних належних та переконливих доказів, які б беззаперечно свідчили про обставини, на які останній посилається, як на підстави, які зумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

В свою чергу, додані позивачем до позовної заяви копії документів жодним чином не підтверджують ймовірне настання певних негативних наслідків для заявника у спірних правовідносинах, на які останній посилається в заяві про забезпечення позову, а лише певним чином обґрунтовують його позицію відповідно до поданої позовної заяви (про визнання протиправним та скасування рішення).

Повно та всебічно оцінивши аргументи позивача щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам, Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ», суд приходить до висновку, що такі підстави у заяві про забезпечення позову, та як наслідок, забезпечення позову у спосіб, який пропонує заявник не підтверджені належними та переконливими доказами та фактично є вирішенням спору по суті без судового розгляду, що є неприпустимим.

Тому фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності оскаржуваного рішення підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.

Таким чином, у ході розгляду заяви про забезпечення позову судом не виявлено існування очевидної небезпеки порушення прав та інтересів позивача до прийняття у відповідній справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 248, 256, 294 КАС України, Київський окружний адміністративний суду -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЬОРСТ ЕЛЕМЕНТ» про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Жукова Є.О.