Справа № 460/5931/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/5931/24 пров. № А/857/26904/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі № 460/5931/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м.Рівне
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїПоліщук О.В.
дата складання повного тексту рішення13 червня 2025

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі № 460/5931/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення старшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту від 20.04.2024 відповідно до абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 20.04.2024 про звільнення з військової служби і за результатами його розгляду прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що Законом України від 11.04.2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» були внесені істотні зміни, зокрема до ст. 26 Закону №2232, які набрали чинності з 18.05.2024 року.

З урахуванням змін, які набрали чинності 18.05.2024 року, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період можуть бути звільнені з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зробив висновок, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Оскільки на час розгляду та прийняття рішення по суті рапорту позивача про звільнення з військової служби вже діяла нова редакція статті 26 Закону №2232-XII, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції чинній на час прийняття рішення.

Отож, відповідь на рапорт позивача була надана саме 22.05.2024 року №8069 та були застосовані норми Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції чинній на час прийняття рішення.

В оскаржуваному рішенні суд прийшов до помилкового висновку щодо застосування до спірних правовідносин нормативно-правового регулювання, яке було чинне на час подачі позивачем рапорту про звільнення до свого безпосереднього командира по команді, а саме 20.04.2024 року.

З огляду на відсутність у довідці МСЕК серії 12 ААГ № 344956 від 24.01.2024 року інформації про необхідність саме постійного догляду щодо ОСОБА_2 , очевидним є висновок про те, що Позивач не надав доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, факт наявності у ОСОБА_2 , 1960 року народження (мати Позивача), інвалідності ІІ групи не оспорюється, однак необхідність постійного (безперервного) догляду щодо ОСОБА_2 доданими документами належним чином не підтверджено.

Позивачем не надано жодного документального підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи ( ОСОБА_2 1960 року народження) або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, оскільки це є вимогами підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача до свого безпосереднього командира військової частини НОМЕР_2 "по команді" мало місце саме 20.04.2024, який у свою чергу також 20.04.2024 також клопотав перед вищим командуванням - командиром військової частини НОМЕР_1 по суті рапорту.

Натомість, подальша реєстрація рапорту від 20.04.2024 у військовій частині НОМЕР_1 відбулася 19.05.2024 за вх.№ 2055, а тому невчасна реєстрація та передача рапорту на розгляд командиру цієї військової частини не може підмінювати факт подачі рапорту позивачем саме 20.04.2024.

В контексті наведеного, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах підлягає застуванню нормативно-правове регулювання, яке було чинне на час подачі позивачем рапорту про звільнення до свого безпосереднього командира по команді, а саме 20.04.2024, і звертаючись із відповідним рапортом позивач мав певні сподівання та легітимні очікування на відповідне застосування діючої норми.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є військовослужбовцем та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Надалі, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 145 від 20.05.2024 був переведений для подальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_1 .

20.04.2024 (позивач помилково зазначає дату звернення з рапортом « 19.04.2024») ОСОБА_1 звернувся до командира протитанкового взводу військової частини НОМЕР_2 з рапортом у якому просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю II групи, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Згідно відмітки на рапорті такий рапорт зареєстровано у військовій частині НОМЕР_2 20.04.2024 за вх. № 1612.

До рапорту були долучені нотаріально засвідчені копії наступних документів:

паспорт та картка платника податків ОСОБА_1 ; паспорт та картка платника податків ОСОБА_2 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 ; довідка МСЕК серії 12 ААГ № 344656.

Судом установлено, що ОСОБА_1 має матір ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням, інвалідність встановлена згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 344956. Інвалідність встановлена довічно.

Копія акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 344956 була додано позивачем до рапорту про звільнення з військової служби, шо представником відповідача не заперечується. Відтак. відповідач протиправно відмовив у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби з підстав не надання документів, які підтверджують підстави звільнення.

Копія рапорту позивача містить клопотання командира протитанкового взводу військової частини НОМЕР_2 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , а далі «по команді» рапорт скеровано до командира військової частини НОМЕР_1 . Згідно відмітки на рапорті такий рапорт зареєстровано у військовій частині НОМЕР_1 19.05.2025 за вх. № 2055.

Листом № 8069 від 22.05.2024 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що його рапорт розглянуто та зазначив, що військова частина НОМЕР_1 залишає рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» без задоволення. У листі зазначено, що долучені до рапорту документи не підтверджують наявності саме у ОСОБА_1 необхідності здійснювати догляд за особою з інвалідністю ІІ групи. Факт наявності у ОСОБА_2 , 1960 року народження, інвалідності ІІ групи не оспорюється, однак факт здійснення такого догляду саме позивачем доданими документами належним чином не підтверджено. При цьому, законодавець не визначив потребу особи з інвалідністю ІІ групи у постійному догляді як підставу для звільнення з військової служби, а пов`язав її з наявністю саме у військовослужбовця необхідності, тобто встановленого обов`язку здійснювати такий догляд. Більш того, позивачем не надано документального підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи ( ОСОБА_2 ) або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відтак, у листі констатовано, що ОСОБА_1 , всупереч пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, подано рапорт без документів, які підтверджують підстави звільнення.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Спірні правовідносини у цій справі стосуються порядку застосування статті 26 Закону № 2232-XII, відповідач вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги статті 26 Закону № 2232-XII в чинній редакції (з урахуванням змін, які набрали чинності з 18.05.2024 згідно Закону № 3633-IX) на дату розгляду відповідачем рапорту про звільнення, позивач у свою чергу наполягає на застосування до спірних правовідносин статті 26 Закону № 2232-XII в редакції до обумовлених змін, а зокрема на дату подання позивачем рапорту про звільнення.

Відтак особливістю спірних правовідносин є те, що сторони наголошують на застосуванні різних редакцій Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому воєнний стан було продовжено. На час розгляду справи воєнний стан триває.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII)

Відповідно до частини першої-другої статті 1 Закону 2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частини).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

З матеріалів справи убачається, що 20.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до командира протитанкового взводу військової частини НОМЕР_2 з рапортом у якому просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю II групи, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Згідно відмітки на рапорті такий рапорт зареєстровано у військовій частині НОМЕР_2 20.04.2024 за вх. № 1612.

Про розгляд вказаного рапорту відповідачем та відмову у його задоволенні повідомлено позивача листом № 8069 від 22.05.2024 року. З вказаного можна констатувати, що розгляд рапорту позивача відбувся 22.05.2024 року.

Так, відповідно до абзацу п`ятого підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, у редакції чинній на дату подання позивачем рапорту (20.04.2024року), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах 2) під час дії воєнного стану: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з абзацом 2 підпункту 2 пункту 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється:

під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення № 1153/2008).

Відповідно до абзацу 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом г пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються:

копія аркуша бесіди;

копія рапорту військовослужбовця;

документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин;

копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначає Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40 (далі - Інструкція № 40).

За приписами п. 2.1.6 Інструкції № 40 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Законодавством не встановлено спеціального строку для розгляду командиром рапорту про звільнення та строку звільнення військовослужбовця з військової служби.

Разом з тим, згідно з підп. 3.11.6 Інструкції № 40 документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міністерстві оборони України, в органі військового управління, військовій частині (установі), структурному підрозділі, до яких надійшов документ.

Отже, рапорт позивача повинен бути розглянутий та вирішений відповідачем у строк не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої надійшов цей документ, тобто до 21.05.2024 року. Про розгляд вказаного рапорту відповідачем та відмову у його задоволенні повідомлено позивача листом № 8069 від 22.05.2024 року.

Відповідачем не заперечуються обставини з приводу того, що позивачем було подано необхідний пакет документів для його звільнення зі служби відповідно до абзацу п`ятого підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, у редакції чинній на дату подання позивачем рапорту (20.04.2024року), однак відповідач заперечує право позивача на звільнення зі служби, позаяк станом на дату розгляду вказаного рапорту змінилися законодавчо визначені підстави для звільнення зі служби, визначені статті 26 Закону № 2232-XII.

Колегією суддів установлено, що 18.05.2024 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" № 3633-IX.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з частиною 12 статті 26 Закону у редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відтак з урахуванням приведених змін, які набули чинності для звільнення з військової служби військовослужбовці за вказаним підпунктом повинні надати серед іншого документи, що підтверджують обставини:

- наявності у батьків чи батьків дружини (чоловіка) інвалідності I чи II групи;

- необхідності здійснення постійного догляду за вказаними особами;

- відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отож починаючи з 18.05.2024 року (в тому числі і на дату настання граничного терміну розгляду рапорту -21.04.2024 року) був чинним Закон № 3633-IX, який визначив нові підстави та умови звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Вказані положення Закону були чинними на час розгляду відповідачем рапорту позивача про звільненні з військової служби.

Згідно із положеннями ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі наведено Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21 та ухвалі від 01.08.2024 року у справі №200/843/24.

Під час розгляду справи встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли 20.04.2024 (день звернення позивача із відповідним рапортом) та припинились 22.05.2024 (день складення на ім`я позивача відповідачем листа-відповіді на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". При цьому, як зазначено вище на дату настання граничного терміну розгляду рапорту -21.04.2024 року був чинним Закон № 3633-IX, який визначив нові підстави та умови звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Відтак, оскільки станом на час розгляду рапорту позивача (в тому числі на і дату настання граничного терміну його розгляду) відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року №3633-IX, то у суду відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства.

З огляду на вказане вище та встановлені судом обставини, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновки суду першої інстанції є такими, що зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі № 460/5931/24 скасувати.

Ухвалити постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії у справі № 460/5931/24 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос