Справа № 120/16870/24
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/16870/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

06 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Тайм" на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Тайм" до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2024 року позивач, - ТОВ "Євро Тайм", звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування розпорядження Головного управління ДПС у Вінницькій області №198/Р/Л від 12.11.2024 в частині відмови у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним ТОВ "Євро Тайм".

Також, позивач просив зобов`язати Головне управління ДПС у Вінницькій області видати ТОВ "Євро Тайм" ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: 21008, Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Привокзальна, 17А.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.05.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи за їх участі, а також те, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.10.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: Вінницька область, Вінницький район, м. Вінниця, вул. Привокзальна, 17А. До вказаної заяви додано наступний пакет документів:

- платіжна інструкція № 457 щодо сплати за ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним;

- дозвіл Центрально-Західного управління Державної служби з питань праці на роботи у вибухопожежонебезпечних та/або пожежонебезпечних зонах та злив резервуарів та інших ємностей з-під нафтопродуктів;

- дозвіл Центрально-Західного управління Державної служби з питань праці на експлуатацію колонки паливнороздавальна «ГЕРКОН» 01-1-40-1, зав. №1617, 2024 року виготовлення, Україна, блок пункт автозаправний (АБП-9), V=8,6 м3, зав. №1, 2001 року виготовлення, Україна та горизонтальний сталевий циліндричний наземний резервуар РГС-5, V=5,0 м3, зав. №4705, 1998 року виготовлення, Україна;

- договір оренди нежитлової будівлі від 19 вересня 2024 року;

- витяг з Державного реєстру речових прав;

- державний акт на право власності на земельну ділянку;

- акт введення в експлуатацію заправного обладнання від 28 жовтня 2024 року №12;

- рішення Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

За результатами розгляду вищезазначеної заяви та доданих до неї матеріалів, відповідачем прийнято спірне розпорядження № 198/Р/Л від 12.11.2024, яким відмовлено позивачеві у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним у зв`язку із порушенням вимог ч. 42 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (надалі Закон № 481): позивачем разом із заявою було подано акт введення в експлуатацію заправного обладнання від 28.10.2024 № 12, складений комісією у складі директора позивача та ФОП ОСОБА_1 , який не відповідає вимогам Постанови КМУ від 13.04.2011 № 461 та яким передбачено, що прийняття в експлуатацію, закінчених будівництвом, об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному КМУ.

Частиною 45 ст.15 Закону № 481 передбачено, що у разі якщо документи, подані суб`єктом господарювання, видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта. Заявником було подано договір оренди нежитлової будівлі, яка не може бути віднесена до місця роздрібної торгівлі пальним згідно вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (надалі Закон № 3817).

Згідно наданого дозволу Центрально-Західного управління Державної служби з питань праці на експлуатацію від 11.10.2024 № ДЗ-4389/ЦЗ/3.1.-24 позивач має право на експлуатацію: колонки паливнороздавальної «ГЕРКОН» 01-1-40-1, зав. №1617, 2024 року виготовлення, Україна; блока пункту автозаправного (АБП-9), V=8,6 м3, зав. №1, 2001 року виготовлення, Україна та горизонтального сталевого циліндричного наземного резервуару РГС-5, V=5,0 м3, зав. №4705, 1998 року виготовлення, Україна. Але жодних документів, які посвідчували право власності або інше право користування майном, яке зазначене у дозволі на експлуатацію, позивачем не надано.

Вважаючи спірне розпорядження протиправним та з метою зобов`язання відповідача видати вказану ліцензію, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що однією з підстав для відмови у видачі позивачеві ліцензії відповідачем зазначено подання позивачем разом із заявою акту введення в експлуатацію заправного обладнання від 28.10.2024 № 12, складений комісією у складі директора позивача та ФОП ОСОБА_1 , який не відповідає вимогам Постанови КМУ від 13.04.2011 року № 461 та яким передбачено, що прийняття в експлуатацію, закінчених будівництвом, об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному КМУ.

Суд першої інстанції погодився із вказаним твердженням відповідача, оскільки згідно вимог вказаної постанови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на те, що оскільки для встановлення колонки паливнороздавальної та блока пункту автозаправного будівельні роботи не передбачені, виготовлення, що встановлюються на горизонтальну поверхню та спеціально улаштованого фундаменту не потребують, не відносяться до капітального будівництва, тому у позивача не виникло обов`язку, зокрема, щодо прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, з огляду на таке.

Позивач наголошує про те, що у нього не виникло обов`язку, зокрема, щодо прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, хоча при цьому взагалі вказує на відсутність такого об`єкту будівництва.

В нього не виникло обов`язку щодо введення в експлуатацію, але до заяви про видачу ліцензії позивачем подається акт введення в експлуатацію, складений на власний розсуд у складі комісії директор позивача та ФОП ОСОБА_1 . Під час судового розгляду справи директором надано пояснення, що ФОП ОСОБА_1 це особа, яка передала позивачеві цей об`єкт. Тобто вказаний акт дійсно не відповідає вимогам Постанови КМУ № 461, оскільки складений неналежними суб`єктами. З наведеного вбачається, що позивач протирічить сам собі.

Позивач також посилається на паспорти блоку пункту автозаправного АБП - 9 та горизонтального сталевого циліндричного наземного резервуару РГС-5, висновки експертизи щодо продовження експлуатації вказаного резервуара та ємності металевої наливної блоку пункту, з яких робить особистий висновок про відсутність необхідності проведення будь-яких будівельних робіт, зокрема, фундаменту, оскільки їх встановлення не є будівництвом. Позивач, при цьому, посилається на судову практику, постанови Верховного Суду від 08.06.2022 по справі № 340/3135/20, № 640/19955/19 від 22.07.2021 та № 580/2513/21 від 09.08.2022.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 640/19955/19 від 22.07.2021 року та № 580/2513/21 від 09.08.2022 року базуються на особливості спірних правовідносин та на дослідженні письмових доказів, зокрема, висновків експертних досліджень, паспортів контейнерних автозаправних станцій КАЗС. Вказані документи, у тому числі, є іншими документами, які підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства.

Висновки суду у вказаних постановах стосуються лише контейнерних автозаправних станцій, які виконані як цілісний заводський виріб та які виготовлені у заводських умовах відповідно до вимог технічних умов ТУ У 45.6-3:2010 і технічною документацією погодженою і затвердженою у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними письмовими доказами у тих адміністративних справах.

До матеріалів цієї справи позивачем, у даному випадку, не надано жодних письмових належних та допустимих доказів щодо вказаних фактів, зокрема, висновків експертних досліджень, паспортів та технічної документації контейнерних автозаправних станцій.

До матеріалів справи позивачем також надана декларація відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань пожежної безпеки, а не декларація відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці, в якій не визначений період дії. Крім цього, вказаний документ не було додано позивачем до заяви про видачу ліцензії, таким чином відповідач не мав можливості дослідити та оцінити вказаний документ.

Додатково суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно вимог ст. 15 Закону № 481 акт вводу в експлуатацію відповідно до законодавства повинен стосуватися всіх об`єктів у місці роздрібної торгівлі пальним, а не тільки блоку пункту автозаправного АБП - 9 та горизонтального сталевого циліндричного наземного резервуару РГС-5, оскільки як вказує сам позивач у позові, поняття «автозаправна станція» наводиться у п. 3.2. ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій», згідно з яким це комплекс будинків, споруд, технологічного обладнання, призначений для приймання, зберігання моторного палива та заправлення ним автотранспорту (мототранспорту).

З матеріалів справи вбачається, що до заяви 29.10.2024 позивачем також додано договір оренди нежитлової будівлі від 19.09.2024.

Під час судового засідання позивач наполягав, що орендовані нежитлові будівлі за цим договором також є частиною автозаправної станції, оскільки знаходяться за земельній ділянці, на якій розташований об`єкт роздрібної торгівлі пальним.

Наступною підставою для відмови слугувало те, що у разі якщо документи, подані суб`єктом господарювання, видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта. Заявником було подано договір оренди нежитлової будівлі, яка не може бути віднесена до місця роздрібної торгівлі пальним згідно вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

До заяви на отримання ліцензії позивачем було надано договір оренди нежитлової будівлі від 19.09.2024, який згідно вимог ст. 796 Цивільного кодексу України підтверджує право позивача на користування земельної ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Крім цього, позивачем до заяви були надані витяг з державного реєстру речових прав та державний акт на право власності на земельну ділянку.

Але при цьому, суд першої інстанції додатково звернув увагу на те, що згідно вказаної норми мова йдеться і про наявність на цій земельній ділянці, зокрема, об`єкту роздрібної торгівлі пальним.

Як вже зазначалось, поняття «автозаправна станція» наводиться у п. 3.2. ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій», згідно з яким це комплекс будинків, споруд, технологічного обладнання, призначений для приймання, зберігання моторного палива та заправлення ним автотранспорту (мототранспорту).

В свою чергу, місце роздрібної торгівлі пальним складається у тому числі з об`єкту нерухомого майна чи єдиного (цілісного) майнового комплексу, на території яких розташовується технологічне обладнання, призначене для приймання, зберігання та роздрібної торгівлі пальним.

З договору оренди нежитлової будівлі вбачається, що позивач орендує будівлю охорони загальною площею 7 кв. м. та будівлю туалету, які в свою чергу не є об`єктами нерухомого майна, єдиного (цілісного) майнового комплексу, на території яких розташовується технологічне обладнання, призначене для приймання, зберігання та роздрібної торгівлі пальним, відповідно не є та не можуть бути місцем роздрібної торгівлі пальним.

Наступною підставою для відмови слугувало те, що згідно наданого дозволу Центрально-Західного управління Державної служби з питань праці на експлуатацію від 11.10.2024 року № ДЗ-4389/ЦЗ/3.1.-24 позивач має право на експлуатацію: колонки паливнороздавальної «ГЕРКОН» 01-1-40-1, зав. №1617, 2024 року виготовлення, Україна; блока пункту автозаправного (АБП-9), V=8,6 м3, зав. №1, 2001 року виготовлення, Україна та горизонтального сталевого циліндричного наземного резервуару РГС-5, V=5,0 м3, зав. №4705, 1998 року виготовлення, Україна. Але жодних документів, які посвідчували право власності або інше право користування майном, яке зазначене у дозволі на експлуатацію, позивачем не надано.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що до позовної заяви позивачем додано цілий ряд письмових доказів документів, які не були ним надані до заяви на отримання ліцензії 29.10.2024 року (видаткові накладні на «Геркон», договір на постачання обладнання від 03.06.2024 року по «Геркону» із специфікацією, висновок експертизи щодо стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб`єкта господарювання під час експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки № -13271Е.24, висновки експертизи № -02.21.24 та №-02.22.24 за результатами експертного обстеження (технічного діагностування) АБП 9 та РГС 5, договір позички майна № 03/09 від 25.09.2024 щодо передачі позивачеві АБП 9 та РГС 5, паспорти АБП 9, РГС 5, платіжні інструкції та рахунки на оплату щодо оплати за «Геркон», повідомлення про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки та розрахунково-пояснювальна записка та інші), які не були надані ним до заяви на отримання відповідної ліцензії.

Як вже зазначалось, позивачем до позову були надані видаткові накладні на «Геркон», договір на постачання обладнання від 03.06.2024 по «Геркону» із специфікацією, договір позички майна № 03/09 від 25.09.2024 щодо передачі позивачеві АБП 9 та РГС 5, платіжні інструкції та рахунки на оплату щодо оплати за «Геркон», які не надавались до заяви на отримання ліцензії, таким чином, відповідач був позбавлений можливості оцінити та дослідити надані документи під час вирішення питання щодо надання позивачеві відповідної ліцензії.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на те, що вказані документи не повинні були бути надані до пакету документів на отримання ліцензії, з огляду на те, що орган ліцензування повинен дослідити питання щодо наявності у власності чи користуванні суб`єкта господарювання тих об`єктів, на які видавались відповідні дозволи. Вирішення цього питання є стандартним та взагалі не викликає додаткових питань у суб`єктів господарювання, які надають документи органу ліцензування.

Додатково суд першої інстанції вказав, що до заяви на отримання ліцензії позивачем було надано лист Державної служби України з надзвичайних ситуацій, яким його інформовано про прийняття, відповідно до п. 14 постанови КМУ від 13.09.2022 № 1030 «Деякі питання ідентифікації об`єктів підвищеної небезпеки» про затвердження «Порядку ідентифікації об`єктів підвищеної небезпеки та ведення їх обліку», рішення про невіднесення до об`єкта підвищеної небезпеки відповідного класу АЗС позивача. Але самого рішення до заяви на отримання ліцензії та матеріалів справи позивачем не було надано.

Вказаний документ був досліджений відповідачем та були виявлені певні розбіжності.

У відповідності до вимог вказаного порядку рішення ДСНС приймається на підставі повідомлення про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки, в якому у відомостях, що використані для ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки, зазначено у якості джерел небезпеки - автоцистерна з світлими нафтопродуктами (об`єм 40 куб. м) та резервуар наземний АБП 8 з наливом дизельним (об`єм 8,4 куб.м), тобто у документах вказані джерела, які не стосуються АЗС позивача, оскільки автоцистерни позивачем взагалі не заявлено у складі АЗС, замість резервуару АБП 8 (об`єм 8,4 куб.м) у складі об`єкта позивача міститься блок пункт автозаправний АБП 9 (об`єм 8,6 куб.м).

Крім цього, у цьому листі не вказано ДСНС до якого ж саме класу не віднесено об`єкт АЗС позивача.

Вже під час судового розгляду справи у судовому засіданні позивачем до матеріалів справи був наданий інший лист ДСНС від 23.03.2025 та з виправленим повідомленням про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки, в якому вже у відомостях, що використані для ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки, зазначено у якості джерел небезпеки - автоцистерна з світлими нафтопродуктами та резервуар наземний АБП 9 з наливом дизельним. При цьому, суд наголошує, що у цьому повідомленні знову вказано резервуар наземний АБП 9, а згідно інших письмових документів, що містяться у матеріалах справи, АБП 9 це блок пункт автозаправний, а автоцистерна не входить у склад АЗС позивача.

Позивачем так і не було додано саме рішення про невіднесення до об`єкта підвищеної небезпеки.

Таким чином, вказані документи не могли бути прийнятими до уваги, дослідженими під час прийняття рішення про надання позивачеві ліцензії, оскільки їх фактично не існувало.

Суд першої інстанції також зазначив, що в інших, наданих позивачем до суду документах, зокрема, декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань пожежної безпеки, вказаний високий ступінь ризику АЗС позивача, що суперечить вказаному листу ДСНС.

За таких обставин, суд першої інстанції наголосив на тому, що спірне розпорядження відповідає ознакам, викладеним у ст. 2 КАС України, прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування спірного розпорядження.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування спірного розпорядження, відповідно похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача видати вказану ліцензію також не підлягає задоволенню.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відповідно про відсутність підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України.

В свою чергу, основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ратифікованим виноградним, спиртом етиловим ратифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19 грудня 1995 року №481/95-BP (далі - Закон № 481/95-BP).

Статтею 1 Закону № 481/95-BP визначено поняття:

ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку;

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування;

зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Згідно з ст.15 Закону №481/95-ВР регулює порядок імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального.

Ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) терміном на п`ять років.

У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.

У заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, або пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), фіскальні номери програмних реєстраторів розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в податкових органах.

У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-касових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення, фіскальні номери програмних реєстраторів розрахункових операцій; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.

У разі якщо зазначені документи видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта.

Ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального - не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. У рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Також, згідно Правил в редакції від 14.01.2020, а саме п. 2, термін «автозаправна станція» вживається у значенні, наведеному в ДБН Б.2.2 12:2019 «Планування і забудова територій».

Згідно п. 3.2. ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», автозаправна станція - це комплекс будинків, споруд, технологічного обладнання, призначений для приймання, зберігання моторного палива та заправлення ним автотранспорту (мототранспорту).

Так, у цьому ж ДБН наявна таблиця 10.9 під назвою Класифікація АЗС за їх категорією, де чітко визначено 4 типи АЗС за їх технологічним рішенням, а саме залежно від розміщення резервуара відносно ПРК, визначення яких наведено в розділі З Терміни і визначення: Традиційна автозаправна станція це автозаправна станція з підземним розташуванням резервуарів зберігання палива, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки рідким моторним паливом (бензином, дизельним паливом); характеризується розосередженим розташуванням резервуарів зберігання палива і паливно-роздавальних колонок (п. 3.63); Блочна автозаправна станція це автозаправна станція з підземним розташуванням резервуарів зберігання палива, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки рідким моторним паливом (бензином, дизельним паливом); характеризується розміщенням паливороздавальних колонок над резервуаром зберігання палива та виконана як цілісний заводський виріб (п. 3.9); Модульна автозаправна станція це автозаправна станція з наземним розташуванням резервуарів для зберігання палива, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки рідким моторним паливом (бензином, дизельним паливом); характеризується розосередженим розташуванням ПРК та резервуара зберігання палива (п. 3.38); Контейнерна автозаправна станція це установка для відпуску нафтопродуктів, яка складається з резервуара і паливороздавальної колонки, зблокованих в єдиному контейнері (п. 3.32).

Тобто, чинне законодавство оперує вищевказаними поняттями щодо визначення класифікації АЗС. Порядок в чинній редакції та ДБН Б.2.2-12:2019 не містять визначень поняття «стаціонарна автозаправна станція».

Верховний Суд у постанові від 09.08.2022 у справі №580/2513/21 дійшов висновків, що для отримання ліцензії на роздрібну торгівлю пальним суб`єкт господарювання зобов`язаний подати до ліцензійного органу акт вводу в експлуатацію об`єкта, акт готовності об`єкта до експлуатації або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта щодо виконаного цілісним заводським виробом стаціонарного АЗС, проте такий обов`язок не виникає, якщо АЗС розміщено на бетонному майданчику, як цілісний заводський виріб і для його установлення не передбачено будь-яких будівельних робіт, зокрема, улаштування фундаменту.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи однією з підстав для відмови у видачі позивачу ліцензії відповідачем зазначено подання позивачем разом із заявою акту введення в експлуатацію заправного обладнання від 28.10.2024 року № 12, складений комісією у складі директора позивача та ФОП ОСОБА_1 , який не відповідає вимогам Постанови КМУ від 13.04.2011 № 461 та яким передбачено, що прийняття в експлуатацію, закінчених будівництвом, об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному КМУ.

Відповідно до п.1, 3 Порядку №461 цей Порядок визначає механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (далі - об`єкти).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Позивачем до заяви про отримання ліцензії додано Акт введення в експлуатацію заправного обладнання, дозвіл Центрально-Західного управління Державної служби з питань праці на роботи у вибухопожежонебезпечних та/або пожежонебезпечних зонах та злив резервуарів та інших ємностей з-під нафтопродуктів; дозвіл Центрально-Західного управління Державної служби з питань праці на експлуатацію колонки паливнороздавальна «ГЕРКОН» 01-1-40-1, зав. №1617, 2024 року виготовлення, Україна, блок пункт автозаправний (АБП-9), V=8,6 м3, зав. №1, 2001 року виготовлення, Україна та горизонтальний сталевий циліндричний наземний резервуар РГС-5, V=5,0 м3, зав. №4705, 1998 року виготовлення, Україна.

Проте, як вірно зауважив суд першої інстанції, акт введення в експлуатацію, складений на власний розсуд у складі комісії директор позивача та ФОП ОСОБА_1 . Тобто вказаний акт дійсно не відповідає вимогам Постанови КМУ № 461, оскільки складений неналежними суб`єктами.

Щодо посилання апелянта на доводи в частині контейнерної автозаправки, колегія суддів зазначає, що відповідно до глави 2.6 Методичного посібнику «Деякі особливості визначення класу наслідків (відповідальності) та категорії складності об`єктів будівництва», затвердженого рішенням Науково-технічної ради Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 10 грудня 2015 року №88, зазначено, що контейнерні АЗС, виготовлені як цілісний заводський виріб відповідно до затверджених у встановленому порядку технічних умов з обов`язковим забезпеченням системами блискавкозахисту, очищення стоків тощо та розміщені на ділянці, забезпеченій інженерною інфраструктурою, що дає можливість підключення та функціонування АЗС без виконання будівельних робіт, не є об`єктом будівництва. Водночас контейнерні АЗС не можуть бути віднесені до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, оскільки вони є об`єктами підвищеної небезпеки та екологічно небезпечними об`єктами.

В свою чергу, позивачем не надано доказів (паспорту станції автозапровочної), з якої відповідач та суд могли б встановити, що станція є дійсно контейнерною.

Колегія суддів також, враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08.06.2022 у справі № 340/3135/20, відповідно до якого правомірною є відмова у видачі ліцензії суб`єкту господарювання на роздрібну торгівлю пальним у разі неподання таким суб`єктом акта вводу в експлуатацію об`єкта, акта готовності об`єкта до експлуатації або сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме стаціонарного заправного комплексу.

Щодо договору оренди нежитлової будівлі, колегія суддів зазначає, що до заяви на отримання ліцензії позивачем було надано договір оренди нежитлової будівлі від 19.09.2024.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з статтею 796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець. Якщо наймодавець не є власником земельної ділянки, вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором наймодавця з власником земельної ділянки.

У постанові від 10.11.2023 № 44/2474/20 за подібних обставин Верховний суд виснував:

«…при укладанні договору найму об`єкта (споруди, окремої частини, ін.) презюмується, що наймач має право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться такий об`єкт, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Передача земельної ділянки у користування за вказаними правилами проводиться незалежно від того, чи існують у договорі умови щодо прав на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти (споруди, ін.), що передаються у найм. Крім того, норми, які встановлюють наведені правила, не мають характеру диспозитивності, тобто застосовуються й поза волею наймодавця та наймача.

Важливим є той факт, що надання наймачу права користування земельною ділянкою є обов`язковим не тільки для сторін за договором оренди об`єкта, що знаходиться на земельній ділянці, а й для власника земельної ділянки у разі, коли такою особою не є наймодавець. Презюмується, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування нею, якщо інше прямо не встановлене договором наймодавця з власником земельної ділянки».

Аналогічні висновки зроблені Верховним судом і в постанові від 22.07.2021 у справі № 640/19955/19.

Проте, як вірно вказав суд першої інстанції, в межах даних правовідносин необхідно звернути увагу про наявність на цій земельній ділянці, зокрема, об`єкту роздрібної торгівлі пальним.

Відповідно до пункту 52 частини 1 статті 1 Закону №3817 під місцем роздрібної торгівлі пальним розуміють об`єкт нерухомого майна або єдиний (цілісний) майновий комплекс, на території якого розташоване технологічне обладнання, призначене для приймання, зберігання та роздрібної торгівлі пальним, який належить суб`єкту господарювання на праві власності або користування; нафтоналивний несамохідний морський/річковий бункерувальник (далі - бункерувальник); спеціалізований транспортний засіб для перевезення балонів із скрапленим вуглеводневим газом, з якого здійснюється роздрібна торгівля скрапленим вуглеводневим газом у балонах для побутових потреб населення та інших споживачів. Місце роздрібної торгівлі пальним вважається місцем зберігання пального, якщо зберігання пального здійснюється за таким місцем роздрібної торгівлі пальним.

Надання ліцензії це надання суб`єкту господарювання права на провадження певного виду (кількох видів) господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про надання ліцензії на право провадження певного виду (кількох видів) господарської діяльності та внесення органом ліцензування відомостей про надану ліцензію до Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, або Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального, а в передбачених цим Законом випадках - також шляхом набуття такого права автоматично (пункту 53 частини 1 статті 1 Закону №3817).

Пунктом 77 частини 1 статті 1 Закону №3817 передбачено, що під роздрібною торгівлею пальним розуміють діяльність із придбання або отримання та подальшої реалізації або відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з місць роздрібної торгівлі пальним через паливороздавальні колонки, газороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки, а також реалізація скрапленого вуглеводневого газу в балонах для побутових потреб населення та інших споживачів, а також заправлення з бункерувальника у водному просторі морських та річкових суден.

Аналізуючи наведене слід прийти до висновку, що роздрібна торгівля пальним можлива в конкретно визначеному Законом №3817 місці, під яким розуміють об`єкт нерухомого майна або єдиний (цілісний) майновий комплекс.

З договору оренди нежитлової будівлі вбачається, що позивач орендує будівлю охорони загальною площею 7 кв. м. та будівлю туалету, які в свою чергу не є об`єктами нерухомого майна, єдиного (цілісного) майнового комплексу, на території яких розташовується технологічне обладнання, призначене для приймання, зберігання та роздрібної торгівлі пальним, відповідно не є та не можуть бути місцем роздрібної торгівлі пальним.

Щодо доводів апелянта в частині наданні доказів суду, які не були надані відповідачу при поданні заяви на отримання ліцензії, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 4 ст.73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з вимогами ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як передбачено ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до ч.1-3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з цим, як вірно зауважував суду першої інстанції, оскільки предметом позову в нас є розпорядження Головного управління ДПС у Вінницькій області №198/Р/Л від 12.11.2024, тому суд в межах даних правовідносин повинен досліджувати лише ті обставини та докази, які надавались позивачем при поданні заяви про видачу ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним. Крім того, слід врахувати ту обставину, що відповідач позбавлений можливості надати позивачу можливість подання додаткових доказів при подані заяви про видачу ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним і розглядає заяву та додані до неї докази в первинному вигляді.

Отже, доводи апелянта в цій частині не знаходять свого підтвердження.

Також, суд враховує, що позивачем не спростовано розбіжності між актом введення в експлуатацію заправного обладнання №12 від 28.10.2024 (по АБП-9 об`ємом 8,6 м3) та рішенням Держпраці про невіднесення до об`єкта підвищеної небезпеки відповідного класу (з урахуванням повідомлення про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки АЗС) (по АБП-8 об`ємом 8,4 м3).

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суб`єктом владних повноважень доведено правомірність свого рішення, а позивачем не доведено обставини на яких ґрунтуються його доводи.

Інших належних доводів апеляційна скарга не містить. В свою чергу, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Тайм" залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.