Справа № 640/7707/19
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 рокусправа № 640/7707/19

Львівський окружний адміністративний суд в складі судді Желік О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у м. Києві, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління МВС в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього грошового забезпечення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м.Києва із позовною заявою до Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві (далі - відповідач), у якій просить:

- визнати бездіяльність Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві щодо несвоєчасності виплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 протиправною;

- стягнути з Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 68925,50 грн.

В обґрунтування позову зазначила несвоєчасність виплати позивачці вихідної допомоги. Вказала, що вказані суми нараховано та виплачено 26.06.2018 у добровільному порядку, а не у день звільнення зі служби в міліції (06.11.2018). З огляду на вказане позивачка вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, відтак звернулася до суду із цим позовом.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Донець В.А. від 03.07.2019 в справі № 640/7707/19 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду в складі судді Желік О.М. від 04.02.2025 прийнято до розгляду адміністративну справу № 640/7707/19.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду в складі судді Желік О.М. від 04.02.2025 вирішено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду адміністративної справи № 640/7707/19 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 15.08.2025 відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження та замінено відповідача у справі з Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві на Національну поліцію України.

Ухвалою суду від 23.09.2025 залучено до участі в справі в якості співвідповідача Головне управління Національної поліції у м. Києві, а також залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління МВС в м. Києві.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник Національної поліції України у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях. Вказала, що ОСОБА_1 проходила службу в Шевченківському районному управлінні Головного управління МВС України в м. Києві. Наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 № 1017 о/с «Щодо особового складу» згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції 3-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону «Нивки») Шевченківського районного управління було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п.64 "Г" (через скорочення штатів). Разом з тим, позивачу несвоєчасно виплачена одноразова грошова допомога, яка передбачена при звільнені, а виплачена лише 26.06.2018. Повідомила, що наказ про звільнення позивача з ОВС від 06.11.2015 № 1017 о/с, виданий саме ГУМВС України в м. Києві, структурним відокремленим підрозділом якого було Шевченківське районне управління ГУМВС України в м. Києві (08672940), хоч і мало статус окремої юридичної особи. Відтак, НПУ жодного відношення до проходження служби Позивачем не має, роботодавцем не було, фінансових розрахунків не здійснювало. Щодо суми, яку позивач просить стягнути з відповідача повідомила, що розмір такої спростувати не вдається за можливе, оскільки враховуючи, що НПУ не було роботодавцем позивача, фінансових розрахунків з останньою не здійснювало взагалі, відповідно і належною документацією чи інформацією, щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення не володіє. Просила у задоволенні позову відмовити.

Представник Головного управління Національної поліції у м. Києві у судовому засіданні проти позову заперечила. В обґрунтування такого вказала, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції 3-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону «Нивки» Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, яке було територіальним органом Міністерства внутрішніх справ України. В правові відносини Позивач з ГУНП у м. Києві не вступала. Взаємні права, інтереси та обов`язки з позивачем відсутні, що свідчить про відсутність підстав для залучення ГУНП у м. Києві у цій справі співвідповідачем. Через те, що позивач не проходила службу в поліції і не є працівником ГУНП у м. Києві у відповідача 2 у цій справі, в силу приписів вищезазначених норм бюджетного законодавства, обов`язок проведення будь-яких виплат відсутній. Щодо розміру суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, вказала, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 підсумувала щодо необхідності незмінного і послідовного застосовування до визначення розміру компенсації принципів розумності, справедливості та пропорційності. Стверджує, що грошове забезпечення позивача без одноразових нарахувань складає 2146,50 грн. Зазначила, що позивачу грошова допомога при звільненні нараховується за 21 рік вислуги, а тому частина такої допомоги, що припадає на щомісячну виплату з цих років вислуги, за які виплачується така допомога, в порівнянні із грошовим забезпеченням позивачки становить 4,17 % (22538, 25 грн/21/12/2146,50 = 0,0417). Кількість днів затримки становить 658 днів. Беручи до уваги неістотність суми матеріальної допомоги, що припадає на один місяць року, відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, дату звільнення позивача та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання одноразової грошової допомоги у повному обсязі, тривалість затримки розрахунку при звільненні, вважаємо, що в цьому випадку необхідно застосовувати у спірних правовідносинах принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. Середньоденне грошове забезпечення позивачки складає: 2146,50 грн червень 2016 року/30 робочих днів = 71,55 грн. З урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 71, 55 грн, сума середнього заробітку за час затримки у 658 дні становить 47079, 90 грн (71,55 грн х 658), а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, на користь позивачки підлягає стягненню сума 1963,23 грн (4,17 % від суми середньоденного заробітку за час затримки розрахунку). Просила у задоволенні позову відмовити.

Третя особа явки повноважного представника у судове засідання не забезпечила; про час, дату та місце засідання повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення за ШКІ № R96. Жодних пояснень щодо предмета спору у встановлений судом строк від третьої особи не надходило.

За наслідком проведеного судового засідання, яке відбулося 06.11.2025, суд вирішив перейти до письмового провадження з метою ухвалення рішення.

Суд заслухав пояснення повноважним представників сторін, дослідив подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

Наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 № 1017 о/с «Щодо особового складу» згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 (М-025844), дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції 3-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону «Нивки») Шевченківського районного управління звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Відповідно до вказаного наказу, вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 21 рік 02 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні та для призначення пенсії - 27 років 08 місяців 01 день.

При звільнені позивачки зі служби в міліції не було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 26257,07 грн на підставі статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В подальшому, Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві була нарахована вихідна допомога позивачці у сумі 30652,00 грн та 26.06.2018 перераховано на її особистий рахунок суму вихідної допомоги у розмірі 26257,07 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 18 від 26.06.2018.

Оскільки, як вважає позивачка, з нею несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, вона звернулася із цим позовом до суду за стягненням середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на працівників органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників органів внутрішніх справ зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати допомоги при звільненні) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в міліції.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 06.11.2015.

Шевченківське районне управління Головного управління МВС України в м. Києві провело остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а саме: нарахувало та виплатило одноразову допомогу при звільненні 02.07.2018 у сумі 26257,07 грн, що підтверджується, наявною в матеріалах справи квитанцією, а також не заперечується відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не у строк, встановлений положеннями ст. 116 КЗпП України.

Суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 17.06.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 17.03.2025 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) та становить 2830 днів.

Вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16.07.2024 у справі № 460/14438/23. У цій постанові Верховний Суд як суд касаційної інстанції вирішував в межах розгляду цієї справи, була перевірка правильності застосування судами приписів статті 117 КЗпП України у відповідності до висновків Верховного Суду, сформованих у цивільній справі № 761/9584/15-ц та адміністративній справі № 806/2473/18. Відповідаючи на визначене питання, Верховний Суд зазначив таке.

Аналізуючи зміст указаних Міністерством оборони України прикладів справ, розглянутих Верховним Судом, які відповідач визначив, як подібні, Суд зауважує, що особливістю правовідносин у справах № 761/9584/15-ц та № 806/2473/18 було те, що на користь працівника було стягнуто конкретні суми, через що Верховний Суд пославшись на принципи розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Водночас, переглядаючи судові рішення у цій справі (460/14438/23), колегія суддів зауважила, що Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 вже висловлював правові позиції щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ у подібних правовідносинах, яку надалі підтримано Верховним Судом у інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах від 14 березня 2024 року (справа № 560/6960/23), від 31 жовтня 2023 року (справа № 240/15141/22), від 29 січня 2024 року (справа № 560/9586/22), від 22 лютого 2024 року (справа № 560/831/23) та від 01 травня 2024 (справа № 140/16184/23).

У наведених вище справах, Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

За обставин звільнення та остаточного розрахунку з позивачем до 02.07.2018, застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності закону Законом № 2352-ІХ.

Аналізуючи правове регулювання, що діяло у зазначені періоди, Верховний Суд дійшов висновку, що за таких обставин, у питанні щодо обчислення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період до 19 липня 2022 року необхідно застосовувати приписи статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року і не передбачала строкових обмежень, а тому має бути застосований принцип співмірності, окреслений у наведеній практиці Верховного Суду.

Суд враховує пояснення Національної поліції України про те, що публічна функція, що була покладена на Шевченківське РУ ГУМВС України в м. Києві, фактично передана не Національній поліції України як центральному органу управління поліції (до функцій якого відноситься забезпечення діяльність керівника поліції та виконання покладених на поліцію завдань), а Шевченківському управлінню поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі ГУНП у м. Києві), який на даний час є структурним територіальним (відокремленим) підрозділом (без статусу самостійної юридичної особи) ГУНП у м. Києві, оскільки відповідно до п. 1 Положення про ГУНП у м. Києві, саме це ГУНП здійснює виконання завдань та функцій поліції, та реалізовує повноваження Національної поліції на території м. Києва. З огляду на викладене, враховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, можна дійти висновку, що правонаступником прав та обов`язків Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, що припинене як юридична особа, є саме Головне управління Національної поліції у м. Києві, структурним відокремленим підрозділом якого є Шевченківське управління поліції (без статусу юридичної особи). Також суд враховує, що ГУМВС України в м. Києві (відповідно до їх листа від 28.08.2025 № 1/737 Аз про надання інформації), має доступ до переданої на відповідальне зберігання фінансової документації Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 15, де функціонує і сама ліквідаційна комісія ГУМВС України в м. Києві.

З огляду на такі правові висновки, суд вважає, що Головне управління Національної поліції в м. Києві повинно виплатити позивачці її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 07.11.2015 року (наступний день після виключення зі списків особового складу частини) по 02.07.2018 року (968 днів).

Відповідно до розрахунку середньоденного заробітку позивачки, наданого Ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві грошове забезпечення позивача за останні два повні місці, що передуються звільненню позивача зі служби складає: 4293,00 грн (4293,00 грн за вересень 2015 року + 2146,50 грн за листопад 2015 року). Таким чином, розмір середньоденного заробітку позивачки становить 4293,00 грн / 43 робочих дні = 99,84 грн.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 99,84 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 968 (кількість днів за який слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку) = 96645,12 грн.

Разом з тим, суд враховує, що при розгляді даної справи слід врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 року у справі № 6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у Постанові від 24 грудня 1999 року № 13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18), висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Обчислюючи належну до стягнення суму середнього заробітку суд вважає, що обґрунтоване та співмірне середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід розраховувати виходячи з частки виплаченого розміру індексації до наведеного вище загального розміру середньоденного грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд враховує, що розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення складає 26257,07 грн; розмір середньоденного грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 96645,12 грн. Таким чином частка (коефіцієнт співмірності) становить: 26257,07 грн / 96645,12 грн = 0,27. Виходячи з даного коефіцієнту співмірності, обґрунтоване середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.11.2015 року (день наступний після звільнення зі служби в міліції) до 02.07.2018 року дорівнює: 968 днів х 99,84 грн х 0,27 = 26094,18 грн.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а.

За таких обставин, суд дійшов висновку що стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 26094,18 грн є обґрунтованим та співмірним.

Отже, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачці в розмірі 26094,18 грн.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.11.2015 по 02.07.2018 у розмірі 26094,18 грн.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений нею при зверненні до суду із цим позовом судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.11.2015 по 02.07.2018 у розмірі 26094 (двадцять шість тисяч дев`яносто чотири) грн 18 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у м. Києві () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 581 (п`ятсот вісімдесят одна) грн 68 коп сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Желік О.М.