Справа № 380/15565/25
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2025-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року справа № 380/15565/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Наталії Андріївни, суддів: Карп`як Оксани Орестівни, Кисильової Ольги Йосипівни розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, ), Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вулиця Архітектора Городецького, 13, ) в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо ненадання запитуваної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025 ;

-визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо ненадання запитуваної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025 ;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 23.06.2025 року та надати повну запитувану інформацію;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 23.06.2025 року та надати повну запитувану інформацію;

- стягнути з Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору та суму витрат на правову допомогу.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 23 червня 2025 року він звернувся до Кабінету Міністрів України із інформаційним запитом щодо надання інформації про кандидатів, що подаються на розгляд Уряду на призначення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Із 5 пунктів інформаційного запиту ОСОБА_1 . Кабінет Міністрів України надав відповідь лише на один. Усі інші пункти, які стосувалися відповідності кандидата критеріям, досвіду правозахисної діяльності та результатів спеціальної перевірки, були проігноровані або переадресовані до інших органів влади, зокрема Міністерства юстиції. Мін`юст, у свою чергу, також не надав змістовної відповіді по суті запиту, лише надав загальну інформацію про порядок проведення перевірок, однак не підтвердив наявності чи відсутності даних щодо кандидата ОСОБА_2 , хоча такі дані, принаймні частково, мають ознаки публічності; не було дотримано обов`язку надати повну, точну та достовірну інформацію, як того вимагає ст. 14 Закону №2939-VI. Мін`юст у своїй відповіді послався на конфіденційність результатів спецперевірки, але не обґрунтував, чому вся запитувана інформація не може бути оприлюднена, хоча частина її (наприклад, інформація про мовні навички та професійний досвід) очевидно не становить держтаємниці і підлягає розкриттю в межах публічної інформації. Вважає, що відповідачами не надано запитуваної інформації в межах наданих йому законом повноважень та у встановленому законом порядку, що в свою чергу суперечить вимогам Законом України «Про доступ до публічної інформації», яким встановлено обов`язок розпорядника інформації, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію.

19.08.2025 відповідач - Міністерство юстиції України, подав до суду відзив на позов, у якому позов не визнав. Зазначив, що за результатами розгляду запиту ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України була підготовлена відповідь листом від 03.07.2025 року №94302/182-6 25/7.1.5 в межах компетенції Міністерства юстиції України на 4 та 5 питання. Відповідь на питання 2-3 інформаційного запиту не надавалась, оскільки Міністерство юстиції України не володіло інформацією про вільне володіння державною мовою, вільне володіння англійською мовою та про досвід правозахисної або мовозахисної діяльності ОСОБА_2 . Крім того, інформує, що відповіді на окремі питання ОСОБА_1 щодо кандидатури для призначення на посаду Уповноваженого із захисту державної мови від Міністерства юстиції України були надані листами від 23.06.2025 року, №88500/ПІ Л-2533/7.1.5 від 26.06.2025 року, №90865/ПІ-Л-2567/7.1.3. Просить відмовити у задоволенні позову.

26.08.2025 позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що запит від 23.06.2025 складався з п`яти пунктів. Кабінет Міністрів України відповів лише на перший пункт, а Мін`юст на решту формально та неповно. Якщо Міністерство не володіє інформацією про володіння мовами та досвід кандидата, то зобов`язаний направити запит належному розпоряднику та повідомити про це заявника. Цього зроблено не було. Отже, відповідач порушив вимоги закону. Мін`юст обґрунтовує відмову у відповіді на питання 4 5 (щодо спецперевірки) посиланням на ч. 3 ст. 58 Закону «Про запобігання корупції», яка передбачає, що інформація про результати спеціальної перевірки є конфіденційною. Проте таку позицію вважає помилковою, так як не може бути обмеженим доступ до інформації, якщо вона становить суспільний інтерес. Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону «Про запобігання корупції» спецперевірка проводиться з метою недопущення призначення осіб, що не відповідають вимогам закону. Це питання є безпосередньо суспільно значущим. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що відмова у наданні інформації з мотивів конфіденційності без аналізу, які саме відомості не підлягають розголошенню, є протиправною. Отже, навіть якщо окремі персональні дані могли бути захищені, відповідач був зобов`язаний надати загальний результат перевірки (пройшов/не пройшов, виявлені чи не виявлені корпоративні права). Просить позов задовольнити.

28.08.2025 відповідач - Міністерство юстиції України, подав заперечення, у яких зазначив, що позивач у відповіді на відзив жодним чином не спростовує обставини викладені у відзиві на позовну заяву, помилково посилається на норми законодавства, не обґрунтовуючи порушення з боку Міністерства юстиції України, у зв`язку з чим, підтверджується помилковість тверджень Позивача про неповноту наданої Міністерством юстиції України відповіді, оскільки така була надана в повному обсязі та в межах компетенції.

24.09.2025 до суду надійшов відзив відповідача- Кабінету Міністрів України, у якому зазначив, що позивачу надано належну та повну відповідь на перше запитання його запиту. У частині питань направив запит до органів у компетенції яких перебуває розгляд відповідних запитів, зокрема до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Міністерства юстиції України та Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 4 серпня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

23 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Кабінету Міністрів України із інформаційним запитом, в якому просив надати:

1. Список кандидатів, що подається на розгляд Уряду на призначення Уповноваженого.

2. Інформацію про підтвердження відповідності кандидатів критеріям, визначеним законом: 1). вільне володіння державною мовою, 2.) Вільне володіння англійською мовою (чим саме підтверджено).

3. Інформацію про підтвердження досвіду правозахисної або мовозахисної діяльності (строк досвіду а також сферу де такий здійснювався).

4. Хто із вказаних кандидатур пройшов спецперевірку стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком?

5. Які результати проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком?

27 червня 2025 року Секретаріат Кабінету Міністрів України скерував запит позивача до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Міністерства юстиції України та Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини для розгляду в межах компетенції.

В межах компетенції проінформував запитувача, що на посаду Уповноваженого із захисту державної мови до Кабінету Міністрів було подано кандидатури: Івановської Олени Петрівни - Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Лубінцем Д.В., Полянського Павла Броніславовича першим заступником Міністра культури та стратегічних комунікацій України Григоренко Г.В.; ОСОБА_3 Віце-Прем`єр-міністром з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України Міністром юстиції України Стефанішиною О.В.

Крім того, Мін`юстом поінформовано Кабінет Міністрів про те, що ОСОБА_3 знімає свою кандидатуру.

Віце-Премєр-міністром з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України Міністром юстиції України Стефанішиною О.В. внесено кандидатуру Завальського Олександра Васильовича на посаду Уповноваженого із захисту державної мови.

03 липня 2025 року Міністерство юстиції України надіслало позивачу листа, у якому повідомило, що відповідь на окремі порушені питання вже була надана листом від 26 червня 2025 №90865/ПІ-Л-2567/7.1.3.

Зазначило, що до Мін`юсту надходили запити Національного агентства України з питань державної служби про перевірку відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посади, що передбачає зайняття відповідного або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком щодо наявності корпоративних прав та надання інформації з Єдиного державного реєстру осіб, стосовно яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , за результатом розгляду яких на адресу НАДС надіслані відповіді Міністерства юстиції України.

Згідно з ч.3 ст.58 Закону України «Про запобігання корупції» інформація про результати спеціальної перевірки та документи щодо її проведення є конфіденційними, якщо вони не містять відомостей, що становлять державну таємницю.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є, зокрема, конфіденційна інформація.

У пункті 2 частини першої статті 22 Закону закріплено право розпорядника інформації відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Враховуючи зазначене, відсутні правові підстави для надання запитуваної інформації про результати проведення спеціальної перевірки стосовно претендентів на посаду Уповноваженого із захисту державної мови.

Не погоджуючись з наведеним позивач звернувся до суду з цим позовом.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VІ право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VІ доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону № 2939-VІ встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону № 2939-VІ визначений перелік суб`єктів, які належать до розпорядників публічної інформації.

Згідно з частиною першою вказаної статті розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 2939-VІ запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною другою статті 19 Закону №2939-VІ визначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Статтею 20 Закону № 2939-VІ встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Частинами першою та другою статті 23 Закону № 2939-VІ встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Частинами першою та другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною третьою статті 34 Конституції України здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Указані приписи статті 34 Конституції України кореспондують статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), частина перша якої гарантує право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з частиною другою цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Отже, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії» (Guseva v. Bulgaria, заява № 6987/07, пункти 36, 40) від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden, заява № 41723/06, пункт 93).

За усталеною практикою ЄСПЛ, відповідно до частини першої статті 10 Конвенції, втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам частини другої статті 10. Отже, варто визначити, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі «Кенеді проти Угорщини», заява № 31475/05, пункт 43).

Велика Палата ЄСПЛ у рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, неохідно оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):

- мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Згідно ч.1 чт.49 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» з метою сприяння функціонуванню української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим Законом, на всій території України діє Уповноважений із захисту державної мови (далі - Уповноважений).

Порядок призначення та звільнення Уповноваженого із захисту державної мови визначено ст.50 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»:

1. Уповноваженого призначає на посаду та звільняє з посади Кабінет Міністрів України.

2. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, керівник центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, та керівник центрального органу виконавчої влади у сфері державної мовної політики подають Кабінету Міністрів України по одній кандидатурі на посаду Уповноваженого.

3. Подання кандидатур на посаду Уповноваженого закінчується за три місяці, що передують закінченню строку повноважень, на який було призначено Уповноваженого. У разі дострокового припинення повноважень Уповноваженого кандидатури подаються впродовж 30 днів з дня дострокового припинення.

4. Кандидатом на посаду Уповноваженого може бути рекомендовано громадянина України віком не молодше 35 років на день подання, який має вищу освіту, володіє державною мовою та англійською мовою, має досвід правозахисної діяльності або досвід діяльності із захисту державної мови та здатний за своїми діловими і моральними якостями, освітнім і професійним рівнями виконувати відповідні посадові обов`язки.

5. Кандидатом на посаду Уповноваженого не може бути рекомендовано особу, яка:

1) була притягнута до відповідальності за порушення вимог цього Закону;

2) брала участь у спробах запровадження офіційної багатомовності всупереч Конституції України і встановленій конституційній процедурі.

6. Кабінет Міністрів України розглядає всі кандидатури на посаду Уповноваженого та ухвалює рішення щодо призначення на посаду Уповноваженого впродовж одного засідання.

7. Перед розглядом кожний із кандидатів на посаду Уповноваженого має право виступити перед членами Кабінету Міністрів України.

8. Кандидати на посаду Уповноваженого не можуть бути присутніми під час обговорення та голосування їхніх кандидатур членами Кабінету Міністрів України.

9. Кабінет Міністрів України ухвалює рішення стосовно призначення на посаду Уповноваженого відкритим голосуванням членів Кабінету Міністрів України особисто.

10. Кабінет Міністрів України призначає на посаду Уповноваженого кандидата, який набрав найбільшу кількість голосів.

11. Кабінет Міністрів України призначає Уповноваженого строком на п`ять років. Після закінчення цього строку повноваження Уповноваженого припиняються з моменту прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України. Особа може бути призначена на посаду Уповноваженого повторно. Особа не може обіймати посаду Уповноваженого втретє.

Як встановлено судом, 27 червня 2025 року Секретаріат Кабінету Міністрів України в межах компетенції проінформував позивача, що на посаду Уповноваженого із захисту державної мови до Кабінету Міністрів було подано кандидатури: Івановської Олени Петрівни- Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Лубінцем Д.В., Полянського Павла Броніславовича першим заступником Міністра культури та стратегічних комунікацій України Григоренко Г.В.; ОСОБА_3 Віце-прем`єр-міністром з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України Міністром юстиції України Стефанішиною О.В. Крім того, Мін`юстом поінформовано Кабінет Міністрів про те, що ОСОБА_3 знімає свою кандидатуру. Віце-прем`єр-міністром з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України Міністром юстиції України Стефанішиною О.В. внесено кандидатуру ОСОБА_2 на посаду Уповноваженого із захисту державної мови.

Проаналізувавши норми ст.50 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» суд зазначає, що на час звернення позивача із запитом на інформацію відповідач - Кабінет Міністрів України володів усією запитуваною інформацією, однак відповідь на запит надав неповну, скерувавши запит на розгляд Міністерству культури та стратегічних комунікацій України, Міністерству юстиції України та Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Отже, позовні вимоги про визнання протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо ненадання повної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025 та зобов`язання Кабінету Міністрів України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 23.06.2025 року та надати повну запитувану інформацію підлягають до задоволення.

Щодо визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо ненадання запитуваної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025 суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 56 Закону України «Про запобігання корупції» спеціальній перевірці підлягають відомості про особу, яка претендує на зайняття посади, зазначеної в частині першій цієї статті, зокрема, щодо наявності в особи корпоративних прав та поширення на особу заборони займати відповідну посаду, передбаченої положеннями Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до ч.4 ст.57 Закону України «Про запобігання корупції» спеціальна перевірка проводиться: 2) Міністерством юстиції України та Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку - щодо наявності в особи корпоративних прав.

Механізм проведення спеціальної перевірки визначено Порядком проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 171.

Відповідно до підпунктів 3, 4 пункту 3 цього Порядку перевірка відомостей щодо претендента на посаду під час проведення спеціальної перевірки проводиться Міністерством юстиції України щодо наявності у претендента на посаду корпоративних прав та наявності в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про претендента на посаду.

Згідно з ч. 3 ст.58 Закону України «Про запобігання корупції» інформація про результати спеціальної перевірки та документи щодо її проведення є конфіденційними, якщо вони не містять відомостей, що становлять державну таємницю.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно п. 2 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Зі змісту статті 13 Закону № 2939-VІ випливає, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, прирівнюються також суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Щоб визначити, чи було обґрунтованим обмеження в доступі до інформації слід застосовувати «трискладовий тест».

Так, хоча «трискладовий тест» прямо не згадується в українському законодавстві, водночас за усталеною правозастосовчою практикою він є засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування «трискладового тесту» є незаконним і порушує право особи на інформацію. При цьому «трискладовим» тест названо тому, що він передбачає три умови, наявність яких (усіх разом), вимагається для обмеження доступу до інформації.

Для визначення можливості обмеження доступу до інформації застосовується «трискладовий тест» за частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, такий розпорядник інформації має встановити вид інформації з обмеженим доступом, за якою звернувся запитувач (конфіденційна, таємна або службова).

Наступний крок - потрібно визначити, чи запитувана інформація стосується інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, чи можливі заворушення або злочини при наданні доступу до запитуваної інформації, чи в інтересах охорони здоров`я населення може обмежуватись доступ до цієї інформації, чи не постраждає репутація або права інших людей у результаті надання доступу до цієї інформації, чи отримано запитувану інформацію конфіденційно, чи стосується така інформація питання авторитету й неупередженості правосуддя.

Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації.

Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь -розпорядник інформації має визначити, чи не буде розголошенням запитуваної інформації завдана істотна шкода зазначеним інтересам, наявність яких у запитуваній інформації він встановив.

Якщо відповідь на це питання негативна, розпорядник інформації надає запитувачу доступ до зазначеної інформації. Якщо відповідь на це питання позитивна, розпорядник інформації визначає, чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом у її отриманні. При позитивній відповіді на питання запитувачу інформації буде відмовлено в наданні доступу до запитуваної інформації. При негативній відповіді розпорядник інформації надає запитувачу доступ до запитуваної інформації.

Тобто в такому разі відбувається зіставлення публічних та приватних інтересів і завданням суду є з`ясування того, який інтерес переважає.

Щодо характеру запитуваної інформації, то ЄСПЛ у рішенні від 26 березня 2020 року у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (заява №10090/16, пункти 84-85) зазначив, що інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції. Така необхідність може існувати, коли, inter alia, поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому, і, таким чином, дозволяє широкій громадськості брати участь у державному управлінні.

Визначення того, що може становити предмет суспільного інтересу, буде залежати від обставин кожної справи. Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість такою мірою, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значною мірою стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію. Суспільний інтерес не може зводитися до прагнення громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей або до бажання аудиторії дізнатися сенсацію чи, навіть, до вуайризму. Для того, щоб з`ясувати, чи має документ важливе загальне значення, необхідно оцінити його в цілому з урахуванням контексту, в якому він з`являється.

Як встановлено судом позивач просив надати інформацію:

4. Хто із вказаних кандидатур пройшов спецперевірку стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком?

5. Які результати проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком?

Отже, інформація, яку просив надати позивач, не є інформацією з обмеженим доступом, а її розповсюдження не могло завдати шкоди національній безпеці, територіальній цілісності або громадському порядку, репутації або правам інших людей, чи іншим охоронюваним інтересам.

Враховуючи вищенаведене, позовна вимога про визнання протиправними дії Міністерства юстиції України щодо ненадання запитуваної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025 підлягає до задоволення.

Щодо ненадання Міністерством юстиції України інформації про володінням кандидатом ОСОБА_2 мовами та його досвід правозахисної/ мовозахисної діяльності, суд вважає необгрунтованим, так як відповідно до ст.50 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» Кабінет Міністрів України розглядає всі кандидатури на посаду Уповноваженого та ухвалює рішення щодо призначення на посаду. Отже, перевірка кандидатів вимогам ч.4 ст.50 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» проводиться на підставі поданих документів Кабінетом Міністрів України.

Щодо зобов`язання Міністерства юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 23.06.2025 року та надати повну запитувану інформацію, то така вимога до задоволення не підлягає, оскільки позивач звернувся із запитом про надання інформації до Кабінету Міністрів України, судом встановлено, що Кабінет Міністрів України володів усією запитуваною інформацією, тому слід зобов`язати Кабінет Міністрів України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 23.06.2025 року та надати повну запитувану інформацію.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Позивач у позовній заяві повідомляє суд, що судові витрати, які позивач поніс або очікує понести складаються із судового збору та витрат на правову допомогу у сумі 7000 (сім тисяч) грн. У відповіді на відзив позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так як, позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, які підтверджують здійснення витрат на правничу допомогу адвоката, то у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо ненадання повної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо ненадання запитуваної інформації ОСОБА_1 на його запит від 23.06.2025.

Зобов`язати Кабінет Міністрів України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 23.06.2025 року та надати повну запитувану інформацію.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 968,96 грн. судового збору.

У задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачі: Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, ), Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вулиця Архітектора Городецького, 13, ).

Головуючий суддя Кухар Н.А.

Суддя Карп`як О.О.

Суддя Кисильова О.Й.