Справа № 580/4137/25
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4137/25 Суддя першої інстанції: Валентин ГАРАЩЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_2 , про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), третя особа - Військова частина НОМЕР_2 (далі - третя особа, в/ч НОМЕР_2 ), про:

- визнання протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на військовій службі у період дії воєнного стану, за період з 22.02.2024 по 04.04.2024 з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на військовій службі у період дії воєнного стану, за період з 22.02.2024 по 04.04.2024 з урахуванням фактично виплачених сум.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 24.06.2025 позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Такий висновок суду обґрунтований тим, що, починаючи з 19.07.2022 обмежено трьома місяцями строк звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору в частині виплати всіх сум, які належали працівникові при звільненні. Відтак, за висновками суду, оскільки об`єктивних і непереборних причин, які є поважними для поновлення строку, позивачем не наведено, адже про невиплату коштів за період з 22.02.2024 по 04.04.2024 позивач дізнався не пізніше 11.12.2024, однак із вказаним позовом звернувся лише 16.04.2025.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду і передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що про порушення своїх прав позивач дізнався із змісту листа від 11.12.2024, однак вживав всіх можливих заходів, спрямованих на врегулювання спору у досудовому порядку, та, не отримавши відмови у задоволенні заяви про виплату спірних коштів, вважав, що такі будуть найближчим часом виплачені.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 просить відмовити в її задоволенні.

Свою позицію обґрунтовує тим, що про порушення своїх прав позивач мав дізнатися ще у травні 2024 року після виплати грошового забезпечення за квітень 2024 року, але не пізніше 25.07.2024 при звільненні, у той час як із вказаним позовом звернувся у квітні 2025 року. Звертає увагу на безпідставності посилання апелянта на очікування завершення перевірок та виплату коштів після цього, адже у своїх відповідях в/ч НОМЕР_1 не зазначала про необхідність проведення будь-яких перевірок.

У відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_2 просила відмовити в її задоволенні, обґрунтовуючи свою позицію мотивами, викладеними у відзиві в/ч НОМЕР_1 , а також тим, що позивач не набув права на виплату додаткової винагороди у період відрядження до в/ч НОМЕР_2 з 22.02.2024 по 04.04.2024.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2025 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження з 04.11.2025.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 0129.03.2022 по 25.07.2024 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , із списків особового складу якої у зв`язку із звільненням у відставку за станом здоров`я виключений на підставі наказу від 25.07.2024 №200.

Протягом серпня - листопада 2024 року представник позивач звертався до відповідача і третьої особи із адвокатськими запитами щодо надання інформації про безпосередню участь позивача у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення).

Листом від 23.08.2024 №825/8874/Пр третя особа повідомила представника позивача, що у разі підтвердження виконання бойових завдань позивачем під час перебування у відрядженні йому буде нарахована і виплачена додаткова грошова винагорода.

Листом від 11.12.2024 №825/14213/ппс в/ч НОМЕР_2 повідомила представника позивача, що всі довідки були направлені до в/ч НОМЕР_1 , яка здійснює нарахування та виплату додаткової винагороди.

Крім того, 30.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату додаткової грошової винагороди за виконання спеціальних правоохоронних завдань за час перебування у службовому відрядженні у в/ч НОМЕР_2 у період з 22.02.2024 по 04.04.2024.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з підстав пропуску останнім строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин його пропуску не надано.

На виконання вимог ухвали суду позивачем 23.06.2025 було подано до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду. Указана заява була обґрунтована мотивами, що є аналогічними доводам апеляційної скарги.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 24.06.2025 позовна заява залишена без розгляду з підстав, наведених вище.

Надаючи оцінку відповідним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів з урахуванням доводів апеляційної скарги та мотивам відзивів на неї, вважає за необхідне зазначити таке.

Приписи ч. 1 ст. 122 КАС України визначають, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналіз наведених норм свідчить, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22 сформулював висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст.122 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)…».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вирішуючи питання застосування указаних правових норм у своєму взаємозв`язку з огляду на набрання чинності Законом №2352-ІХ, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 прийшов до висновку, що аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності 19.07.2022 Законом №2352-ІХ положення ст. 233 КЗпП України у попередній редакції втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію цієї статті 233 КЗпП України.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми ст. 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).

Такий правовий підхід застосовано також і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23.

Окрім викладеного суд касаційної інстанції у згаданій вище постанові у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 наголосив на тому, що слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Отже, у зв`язку з відміною карантину на території України з 24:00 год 30 червня 2023 року не існує підстав для застосування приписів пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України.

Водночас, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, вирішуючи питання щодо застосування наслідків відміни карантину, прийшла до висновку що, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.

У підсумку суд касаційної інстанції у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 прийшов до висновку про необхідність застосування ст. 233 КЗпП України у наступні способи:

- якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ);

- з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.

За наведеного вище застосування положень статті 233 КЗпП України колегія суддів зазначає, що відлік тримісячного строку звернення до суду із позовними вимогами за період з 22.02.2024 по 04.04.2024, розпочався не пізніше травня 2024 року після отримання у цьому місяці грошової винагороди за квітень 2024 року.

Як зазначено вище, за загальним правилом, визначеним у статті 122 КАС України, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом трьох місяців від дати порушення. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19).

Колегією суддів враховується, що за правилами пункту 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, грошове забезпечення виплачується щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий.

Зважаючи на те, що розмір такої винагороди є суттєвим у порівнянні з іншими складовими грошового забезпечення ОСОБА_1 , що підтверджується розрахунком додаткової винагороди військовослужбовцям в/ч на період дії воєнного стану згідно ПКМУ №168 від 28.02.2022 року за період з грудня 2023 року по квітень 2024 року (а.с. 65), яка виплачена 21.11.2024 (а.с. 65-66), колегія суддів вважає, що, починаючи з травня 2024 року позивач не міг не знати про невиплату останньому додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», виходячи з 30 000 тис. грн, за спірний період 2024 року. Більше того, як свідчать матеріали справи, із заявою про нарахування та виплату спірної додаткової грошової винагороди позивач звертався до відповідача 30.09.2024 (а.с. 21).

Викладеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується посилання апелянта на те, що позивач не мав можливості встановити факт невиплати йому додаткової винагороди. Відтак отримання представником позивача відповіді на адвокатський запит лише у грудні 2024 року не змінює момент, з якого ОСОБА_1 дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду лише 16.04.2025, тобто більше ніж через сім місяців з часу звернення до в/ч НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату додаткової винагороди, більш ніж через чотири місяці з часу отримання 21.11.2024 додаткової винагороди за березень і квітень 2024 року, виходячи з 12 днів, а також більш ніж через чотири місяці з часу надання в/ч НОМЕР_1 відповіді від 11.12.2024 №825/14213/ппс «Щодо опрацювання адвокатського запиту».

Судовою колегією враховується, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №160/6430/20.

Проте, на переконання судової колегії, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду із вказаним позовом з огляду на те, що позивач був звільнений з військової служби 25.07.2024.

Посилання апелянта на те, що останній мав законні сподівання на отримання спірної додаткової винагороди з огляду на вчинення всіх необхідних дій, спрямованих на її виплату, колегією суддів оцінюється критично, оскільки навіть після отримання у грудні 2024 року відповіді на черговий адвокатський запит щодо виплати додаткової грошової винагороди звернувся до суду із вказаним позовом лише 16.04.2025, не надавши належних і допустимих доказів на підтвердження неможливості реалізації права на судовий захист у межах встановлених КАС України та КЗпП України строків.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. ч. 3-4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України є неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином, при зверненні 16.04.2025 до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому позовна заява підлягала залишенню без розгляду, на чому було правильно наголошено судом першої інстанції.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення правильно застосовані норми процесуального права, у зв`язку з цим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 122-123, 240, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне рішення виготовлено 04 листопада 2025 року.