Справа № 990/1/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа №990/1/25

адміністративне провадження № П/990/1/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І., Кравчука В.М., Стародуба О.П. та Шарапи В.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу № 990/1/25 за позовом ОСОБА_1

до Вищої ради правосуддя

про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним в частині,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 30 грудня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позовну заяву до Вищої ради правосуддя (далі також - відповідач, ВРП, Рада), яка зареєстрована Судом 2 січня 2025 року, у якій просить:

- визнати протиправним та нечинним абзац третій пункту 8.5 глави 8 розділу 2, а саме «Заява про відвід (самовідвід) у засіданні не оголошується», речення друге абзацу четвертого пункту 8.5 глави 8 розділу 2, а саме: «Час надання пояснень щодо заявленого відводу становить не більше 3 хвилин» та абзац третій пункту 9.1 глави 9 розділу 2, а саме: «щодо заявленого клопотання, заяви з процедурних питань, заяви про відвід становить не більше 3 хвилин» Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням від 12 грудня 2024 року №3621/0/15-24 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя».

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

2. В обґрунтування позову, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви, позивач зазначає, що положення рішення Вищої ради правосуддя від 12 грудня 2024 року №3621/0/15-24 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя», яким внесено зміни до Регламенту ВРП, зокрема встановлено, що заява про відвід у засіданні не оголошується, а час надання пояснень становить не більше трьох хвилин, є незаконними, оскільки вони прийняті з перевищенням повноважень ВРП, передбачених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII), без визначення легітимної мети.

3. Посилаючись на статтю 33 Закону № 1798-VIII, позивач зазначає, що право особи на заявлення відводу члену ВРП є процесуальною гарантією неупередженості, а тому не може бути обмежене підзаконним актом. Встановлення часових лімітів і заборона оголошення заяви про відвід порушують гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий розгляд справи та принцип пропорційності, закріплений у практиці ЄСПЛ.

4. Позивач наголошує, що оскаржувані зміни безпосередньо впливають на його права як судді, щодо якого ВРП розглядає дисциплінарні скарги. Обмеження часу для надання пояснень та заборона оголошення відводу унеможливлюють повне представлення позиції сторони, що суперечить статті 55 Конституції України та частині першій статті 2 КАС України, які гарантують ефективний судовий захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У зв`язку з цим просить визнати оскаржувані положення Регламенту протиправними та нечинними.

5. Відповідач позовні вимоги не визнав, 06 лютого 2025 року надав Суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що діяв у межах наданих законом повноважень. Посилаючись на статтю 131 Конституції України та частину другу статті 2 Закону № 1798-VIII, ВРП вказує, що уповноважена затверджувати Регламент і вносити до нього зміни, які визначають процедурні питання діяльності. Рішення від 12 грудня 2024 року № 3621/0/15-24 ухвалено у пленарному складі, більшістю голосів членів Ради, з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідач наголошує, що оскаржувані зміни мають виключно процедурний характер і не порушують норми Конституції чи закону.

6. На думку відповідача, пункт 8.5 Регламенту не містить заборони оголошення заяви про відвід, а лише визначає порядок її розгляду, зокрема право особи надати пояснення по суті відводу. Встановлення трихвилинного ліміту для надання пояснень, за твердженням Ради, є розумним і необхідним для забезпечення ефективності засідань та запобігання зловживанням процесуальними правами. Такі часові межі, на думку відповідача, не порушують гарантій справедливого розгляду, а навпаки - сприяють дотриманню принципів розумних строків і балансу інтересів усіх учасників.

7. Крім того, ВРП вказує, що позивач не довів реального порушення своїх прав або охоронюваних законом інтересів. Сам факт ухвалення змін до Регламенту не створює для нього правових наслідків, а твердження про обмеження прав є абстрактними. З огляду на це, ВРП просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки оскаржуване рішення прийняте в межах компетенції, у спосіб, визначений законом, і не порушує прав позивача.

8. У додаткових поясненнях від 21 березня 2025 року ВРП повторно наголошує, що діяла в межах наданих законом повноважень, визначених частиною другою статті 2 Закону № 1798-VIII, які безпосередньо надають право затверджувати Регламент для врегулювання процедурних питань. ВРП зазначає, що ще до внесення змін головуючий мав право регулювати тривалість виступів учасників засідання на підставі положень Регламенту (зокрема пунктів 4.3, 9.1- 9.3) з метою дотримання порядку й ефективності роботи. Відповідач також посилається на аналогічні норми процесуальних кодексів - статтю 196 КАС України, статтю 213 ЦПК, статтю 198 ГПК та статтю 321 КПК України, - які передбачають право головуючого судді визначати порядок і тривалість виступів.

9. На думку ВРП, встановлення фіксованого трихвилинного ліміту для пояснень за заявами про відвід або іншими процесуальними питаннями є розумним і не порушує прав учасників, оскільки цей час є достатнім для викладення суті позиції. Такі обмеження спрямовані на запобігання зловживанням процесуальними правами, уникнення затягування засідань і забезпечення рівного доступу всіх учасників до розгляду їхніх питань у межах одного засідання. ВРП підкреслює, що рішення про внесення змін до Регламенту є проявом організаційної автономії Ради, відповідає принципу розумності й не створює перешкод для реалізації права на захист. У зв`язку з цим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

10. 25 березня 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких наголошує, що запровадження часових обмежень для виступів учасників дисциплінарних проваджень не були зумовлені об`єктивною необхідністю, адже ВРП і раніше мала відповідні повноваження регулювати тривалість виступів під час засідань. Відсутність аналітичного обґрунтування та статистичних даних щодо зловживань учасниками дисциплінарних проваджень свідчить, на думку позивача, про формальний характер ухвалених змін.

11. Позивач зазначає, що внесення пункту 8.5 до Регламенту фактично позбавляє учасника дисциплінарної справи можливості особисто оголосити заяву про відвід та перетворює засідання на закрите.

12. Також позивач стверджує, що ВРП як квазісудовий орган фактично виконує функції апеляційної інстанції, тому обмеження часу для надання пояснень порушує принцип повного та всебічного розгляду справи, закріплений у Кодексі адміністративного судочинства України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на міжнародну практику, позивач підкреслює, що фіксовані часові ліміти без можливості їх гнучкого перегляду суперечать стандартам справедливого судового процесу і можуть призвести до порушення права судді на ефективний захист, рівність сторін і повноцінне представлення позиції у дисциплінарній справі.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

13. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 січня 2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мартинюк Н.М., суддів: Желєзного І.В., Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., Смоковича М.І.

14. Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним в частині, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів в судовому засіданні з викликом сторін на 5 лютого 2025 року об 11:00 год в приміщенні суду за адресою: вул. Князів Острозьких, 8, корпус 5, м. Київ.

15. На підставі Розпорядження від 29 липня 2025 року № 768/0/78-25, ухваленого з огляду на службову записку секретаря судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Мельник-Томенко Ж. М. від 29 липня 2025 року № 563/0/64-25 про проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ у зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н. М. у відпустці по вагітності та пологах, відповідно до підпункту 2.3.46 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11 листопада 2024 року № 39, пункту 3.2, 3.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 21 березня 2025 року № 7, призначено повторний автоматизований розподіл у справах, доданих до журналу передач № 29500/25, серед яких, зокрема, є і справа № 990/1/25.

16. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2025 року для розгляду адміністративної справи № 990/1/25 визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач - Берназюк Я.О. (головуючий суддя), судді - Гриців М.І., Кравчук В.М., Стародуб О.П. та Шарапа В.М.

17. Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2025 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним в частині.

18. Розгляд адміністративної справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 09 вересня 2025 року на 14 год 45 хв у приміщенні суду за адресою: вул. Князів Острозьких, 8, корпус 5, м. Київ, 01029.

19. У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Гриціва М.І. розгляд адміністративної справи № 990/1/25 відкладено на 30 вересня 2025 року о 14 год. 30 хв.

20. У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кравчука В.М. розгляд адміністративної справи № 990/1/25 відкладено на 21 жовтня 2025 року о 14 год. 15 хв.

21. У судовому засіданні, що відбулося 21 жовтня 2025 року о 14 год. 15 хв, враховуючи позицію представників сторін, Суд дійшов висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

22. Перевіривши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Верховний Суд встановив таке.

23. Рішенням Вищої ради правосуддя від 12 грудня 2024 року № 3621/0/15-24 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя» було внесено зміни до Регламенту ВРП. Зокрема, главу 8 розділу ІІ Регламенту доповнено пунктом 8.5, яким передбачено, що заява про відвід (самовідвід) у засіданні не оголошується, а час надання пояснень щодо заявленого відводу становить не більше трьох хвилин. Крім того, пункт 9.1 глави 9 доповнено положенням про обмеження тривалості пояснень щодо заявленого клопотання, заяви з процедурних питань або відводу до трьох хвилин.

24. Позивач, вважаючи вказані положення Регламенту протиправними і такими, що порушують його права, звернувся до Суду з цим адміністративним позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

V. ОЦІНКА СУДУ

25. Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи й перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшов таких висновків.

26. Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

27. Згідно з частинами першою та другою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

28. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

29. За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

30. Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

31. Частиною першою статті 131 Конституції України визначено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка здійснює повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

32. Відповідно до статті 1 Закону №1798-VIII, Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

33. Відповідно до статті 2 Закону №1798-VIII, статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

34. Частина друга цієї статті передбачає, що Вища рада правосуддя затверджує Регламент Вищої ради правосуддя, положення якого регулюють процедурні питання здійснення нею повноважень.

35. Рішенням ВРП від 24 січня 2017 року №52/0/15-17 затверджено Регламент Вищої ради правосуддя (далі - Регламент).

36. Процедура внесення змін до Регламенту передбачена Главою 30 Розділу III цього акта.

Зокрема, визначено, що Регламент затверджується на засіданні Ради, і вважається затвердженим, якщо за нього проголосувала більшість членів Ради, які брали участь у засіданні. Затверджений Регламент розміщується на офіційному вебсайті Ради.

37. Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1798-VIII, Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - з`їзд адвокатів України, двох - всеукраїнська конференція прокурорів, двох - з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ. Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою.

38. Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1798-VIII, Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

39. За змістом частини другої статті 30 цього Закону, засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя.

40. Згідно з частиною першою статті 34 Закону №1798-VIII, рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні, якщо інше не визначено цим Законом.

41. За результатами засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі 12 грудня 2024 року прийнято рішення №3621/0/15-24 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя».

42. Указаним рішенням внесено такі зміни до Регламенту Вищої ради правосуддя:

· главу 8 розділу ІІ доповнено пунктом 8.5, яким установлено, що заява про відвід (самовідвід) у засіданні не оголошується, а час надання пояснень щодо заявленого відводу становить не більше трьох хвилин;

· пункт 9.1 глави 9 доповнено положенням про обмеження тривалості пояснень щодо заявленого клопотання, заяви з процедурних питань або відводу до трьох хвилин.

43. У новій редакції зазначені пункти Регламенту викладено так:

Пункт 8.5:

«Головуючий на засіданні ознайомлює із заявою про відвід члена Ради, якому заявлено відвід.

Із заявою про відвід (самовідвід) ознайомлюються члени Ради, які беруть участь у засіданні.

Заява про відвід (самовідвід) у засіданні не оголошується.

Особа, яка подала заяву про відвід, має право надати пояснення по суті заяви. Час надання пояснень щодо заявленого відводу становить не більше 3 хвилин.

За відсутності особи, яка подала заяву про відвід, головуючий коротко повідомляє про підстави відводу.

Член Ради, якому заявлено відвід, має право надати пояснення щодо відводу (самовідводу)».

Пункт 9.1:

«Учасники засідання, учасники дисциплінарної справи надають пояснення, відповідають на запитання лише після надання їм слова головуючим на засіданні Ради чи Дисциплінарної палати.

Для надання пояснень по суті питання кожному учаснику надається не більше 20 хвилин.

Час надання пояснень щодо заявленого клопотання, заяви з процедурних питань, заяви про відвід становить не більше 3 хвилин».

44. Під час розгляду справи встановлено, що Рішення Ради про внесення змін до Регламенту підтримано 12 членами ВРП з 21, які брали участь у засіданні, тобто воно ухвалене у встановленому законом порядку більшістю голосів.

45. Таким чином, ВРП, діючи в межах повноважень, визначених Конституцією України та частиною другою статті 2 Закону №1798-VIII, реалізувала своє право на врегулювання процедурних питань власної діяльності, у тому числі порядку заявлення відводів членам Ради.

46. Приймаючи рішення від 12 грудня 2024 року №3621/0/15-24, ВРП діяла на підставі прямої законодавчої норми, що надає їй право затверджувати та змінювати Регламент, який визначає внутрішню процедуру здійснення її повноважень. Процедура внесення змін відбулася у пленарному складі Ради більшістю голосів її членів, що відповідає вимогам частини першої статті 34 Закону №1798-VIII і глави 30 Регламенту. Отже, ВРП дотрималася встановленого законом порядку ухвалення рішення, що виключає його протиправність за формальними критеріями.

47. Повноваження ВРП на прийняття рішення від 12 грудня 2024 року №3621/0/15-24 ґрунтується на законі, є проявом її організаційної автономії і не виходить за межі конституційно визначеної компетенції. Така автономія передбачена самою природою Вищої ради правосуддя як незалежного конституційного органу суддівського врядування, який самостійно встановлює процедуру своєї роботи для забезпечення ефективності, безперервності й упорядкованості засідань.

48. Таким чином, конкретизація Вищою радою правосуддя порядку реалізації наданих їй законом повноважень у Регламенті не є виходом за межі компетенції, а становить форму внутрішнього саморегулювання колегіального органу, спрямовану на забезпечення послідовної та ефективної реалізації його функцій відповідно до вимог закону.

49. Суд звертає увагу на те, що положення пунктів 8.5 та 9.1 Регламенту ВРП визначають порядок реалізації процесуального права на відвід і виступ, а не обмежують чи позбавляють учасників засідання можливості заявляти відводи або надавати пояснення. Це положення не містить заборони подати заяву про відвід, обґрунтувати її у письмовій формі або клопотати про надання додаткового часу. Навпаки, Регламент прямо передбачає, що особа, яка подала заяву про відвід, має право надати пояснення по суті заяви.

50. Термін «не оголошується» у п.8.5 Регламенту Суд тлумачить як технічне правило, що виключає зачитування повного тексту заяви дослівно під час засідання. Водночас учасник має право стисло усно викласти підстави заяви про відвід та подати письмове обґрунтування. Таке розуміння відповідає меті впорядкування засідання. Сутність права на відвід зберігається завдяки можливості подати повне письмове обґрунтування разом із відповідною заявою.

51. Щодо тверджень позивача про те, що внесення пункту 8.5 до Регламенту фактично позбавляє учасника дисциплінарної справи можливості особисто оголосити заяву про відвід та перетворює засідання на закрите, Суд зазначає наступне.

52. Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1798-VIII розгляд дисциплінарної справи здійснюється у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь дисциплінарний інспектор-доповідач, суддя, скаржник та їх представники. Перебіг засідання транслюється в режимі реального часу на офіційному вебсайті Вищої ради правосуддя, за винятком випадків, прямо передбачених частиною другою цієї статті.

53. Частина друга статті 49 Закону № 1798-VIII визначає вичерпні підстави для проведення закритого засідання, а саме: якщо відкритий розгляд може призвести до розголошення таємниці, що охороняється законом, або для запобігання розголошенню відомостей про інтимне чи інше особисте життя осіб, які беруть участь у розгляді справи.

54. Згідно з пунктом 7.1 Регламенту ВРП, засідання Ради та її дисциплінарних палат фіксуються технічними засобами, а їх перебіг транслюється у прямому ефірі на YouTube-каналі або офіційному вебсайті Ради, крім випадків розгляду питань у закритому засіданні.

55. Таким чином, твердження позивача про те, що зміни, внесені пунктом 8.5 Регламенту, нібито роблять засідання «закритим», є безпідставним, оскільки жодна норма цього пункту не впливає на рівень його відкритості чи гласності. Встановлене положення є технічним правилом ведення засідання, спрямованим на впорядкування його перебігу, забезпечення послідовності та процесуальної дисципліни, без будь-якого обмеження прав учасників на участь чи висловлення своєї позиції.

56. Отже, положення пункту 8.5 Регламенту не змінює змісту права на відвід і не обмежує його реалізацію, а лише визначає процесуальний порядок здійснення цього права - спосіб оголошення заяви та тривалість пояснень - з метою впорядкування перебігу засідань і забезпечення їх ефективності. При цьому зазначена норма не зменшує рівень відкритості засідання, оскільки сама заява долучається до матеріалів справи, а її короткий виклад під час засідання забезпечує належний рівень прозорості та інформування громадськості.

57. Щодо тверджень позивача про те, що встановлення пунктом 8.5 Регламенту трихвилинного строку для надання пояснень нібито обмежує можливість учасників дисциплінарного провадження викладати свою позицію, Суд зазначає наступне.

58. У цьому контексті Суд вважає, що встановлення тривалості виступів учасників засідання Вищої ради правосуддя є процесуальним механізмом, спрямованим на забезпечення ефективності, упорядкованості та дотримання розумних строків розгляду питань, а не на обмеження права учасника дисциплінарного провадження на висловлення своєї позиції.

59. Оцінюючи розумність установленого пунктом 8.5 Регламенту трихвилинного строку для надання пояснень, Суд виходить із того, що це обмеження має функціональний характер і спрямоване на забезпечення балансу між правом учасника дисциплінарного провадження на висловлення позиції та обов`язком Вищої ради правосуддя забезпечити ефективний і безперервний розгляд значного обсягу питань порядку денного.

60. Оскільки метою встановлення оскаржуваних положень Регламенту є забезпечення ефективності та упорядкованості засідань Вищої ради правосуддя, а також запобігання необґрунтованому затягуванню розгляду значного обсягу справ і зловживанню процесуальними правами, Суд вважає ці заходи прийнятними для досягнення зазначеної мети та необхідними.

61. Відмова від усного зачитування повного тексту письмової заяви про відвід скорочує час, а встановлення фіксованого ліміту у три хвилини стимулює учасників до стислості та зосередження на суті, при цьому суть права на відвід збережене завдяки можливості подати повне письмове обґрунтування.

62. Таке втручання у форму та тривалість надання пояснень є співмірним і обґрунтовано виправданим, оскільки обов`язок ВРП забезпечити ефективний розгляд питання про відвід та дотримання розумних строків провадження переважає потенційні незручності для учасників, не звужуючи зміст їхніх процесуальних прав і не нівелюючи принципи обґрунтованості, розумності та пропорційності.

63. Як убачається з пояснень відповідача, на засіданнях ВРП одночасно розглядається значна кількість дисциплінарних справ і процедурних питань. У випадках, коли учасник дисциплінарного провадження заявляє відвід кожному із присутніх членів Ради, навіть за умови трихвилинного виступу по кожному з відводів, загальний час, необхідний лише для їх розгляду, може суттєво впливати на дотримання розумних строків розгляду справ, що прямо суперечить завданню ВРП забезпечувати ефективність дисциплінарних процедур.

64. При цьому трихвилинний ліміт не позбавляє особу можливості викласти узагальнені доводи: за відсутності часових обмежень пояснення щодо заяви про відвід, як правило, не потребують значного часу, оскільки мають зводитися до викладення конкретних підстав упередженості члена Ради, що вже наведені у самій письмовій заяві. Водночас особа не позбавлена права долучити розширені письмові пояснення або клопотати про додатковий час, якщо цього потребують обставини.

65. Таким чином, встановлення у пункті 8.5 Регламенту трихвилинного строку для надання пояснень щодо відводу або процедурного питання є співмірним і розумним обмеженням, яке:

не позбавляє особу можливості реалізувати своє процесуальне право;

не впливає на відкритість чи гласність засідання;

забезпечує баланс між правом учасника на висловлення позиції та обов`язком Ради забезпечити своєчасний і безперервний розгляд усіх питань порядку денного.

66. Зауважимо, що навіть положеннями процесуального законодавства, зокрема, стаття 196 КАС України, стаття 213 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 198 Господарського процесуального кодексу України та стаття 321 Кримінального процесуального кодексу України надають головуючому право керувати ходом судового засідання, що свідчить про можливість визначати тривалість виступів учасників справи з метою запобігання зловживанню процесуальними правами та затягуванню розгляду справи. Посилання на положення процесуальних кодексів слугує виключно правовим орієнтиром для оцінки розумності встановлених часових рамок і не означає застосування аналогії закону.

67. Отже, доводи позивача про недостатність встановленого часу є суб`єктивним припущенням, не підтвердженим жодними доказами чи конкретними обставинами, які б свідчили про перешкоджання реалізації його процесуальних прав. Встановлене процедурне регулювання, навпаки, відповідає принципам справедливості, пропорційності та ефективності, закріпленим у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та частині другій статті 2 КАС України.

68. Колегія суддів зауважує, що питання правомірності внесення Рішенням ВРП змін до Регламенту було предметом розгляду у Верховному Суді. За результатами розгляду, зокрема, справи № 990/329/23 Верховний Суд у рішенні від 01 липня 2024 року, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року, вказав, що з огляду на положення Конституції України, Закону № 1798-VIII, Закону № 1402-VIII, ВРП має виключну компетенцію щодо внесення змін до Регламенту ВРП.

69. Верховний Суд у цій справі також наголосив, що межі повноважень ВРП визначаються законом, а дискреційні повноваження органів публічної влади допускаються Конституцією за умови наявності механізмів запобігання свавіллю, що узгоджується з принципом верховенства права і правової визначеності, підтвердженим Рішенням Конституційного Суду України № 7-р/2018 від 11 жовтня 2018 року та Доповіддю Венеційської комісії «Верховенство права» (CDL-AD(2011)003rev).

70. Суд звертає увагу, що дискреція (адміністративний розсуд), будучи видом повноваження органу публічної влади, надає йому певний простір вибору між кількома рішеннями, кожне з яких є допустимим із погляду закону. Орган може вирішити діяти чи утриматися від дії, а коли він діє - обрати один із декількох законних варіантів поведінки.

71. Дискреція (адміністративний розсуд) є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

72. Виділяються три основних види дискреції адміністративного органу:

- дискреція щодо рішення/дії. Адміністративний орган має право самостійно вирішити, чи буде або не буде він приймати рішення/діяти;

- дискреція щодо одного з варіантів рішення/дії. Адміністративному органу надається можливість прийняти одне з юридично допустимих рішень або вчинити одну із юридично допустимих дій;

- дискреція щодо способу дії. Адміністративному органу надається можливість самостійно вирішити, яким чином він буде діяти у конкретній ситуації.

73. Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

74. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

75. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 1 липня 2024 року у справі № 990/329/23 (залишеній без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2024 року), адміністративні суди мають право перевіряти як відповідність реалізації дискреції закону, так і її узгодженість із принципами верховенства права, пропорційності, обґрунтованості, добросовісності, рівності, безсторонності та розумності.

76. Згідно з наведеними у цій справі висновками, здійснюючи дискреційні повноваження, орган публічної влади повинен:

діяти з метою, для якої йому надано відповідне повноваження;

дотримуватись об`єктивності й безсторонності;

забезпечувати рівність учасників і недопущення несправедливої дискримінації;

досягати пропорційності між поставленою метою та наслідками для прав особи;

приймати рішення обґрунтовано, розумно і своєчасно.

77. Суд у цій справі також вказав, що зазначені критерії узгоджуються з положеннями частини другої статті 2 КАС України, яка встановлює перелік принципів, за якими адміністративні суди перевіряють законність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

78. Повертаючись до вирішення спірних правовідносин у цій справі, колегія суддів вказує, що у межах врегулювання питань внутрішньої діяльності Вища рада правосуддя реалізує дискреційні повноваження організаційно-процедурного характеру, спрямовані на забезпечення ефективності, упорядкованості та безперервності своєї роботи. При цьому суд здійснює перевірку того, чи реалізовано дискреційне повноваження в межах закону, чи не відбулося перевищення компетенції та чи не є така реалізація свавільною, необґрунтованою або непропорційною.

79. Застосовуючи вищенаведені критерії до спірних правовідносин, Суд дійшов висновку, що Вища рада правосуддя, приймаючи рішення від 12 грудня 2024 року № 3621/0/15-24, діяла на підставі й у межах наданих законом повноважень, переслідуючи легітимну мету - удосконалення внутрішніх процедур, спрямованих на підвищення ефективності розгляду питань відводів членів ВРП. Отже, реалізація ВРП її дискреційних повноважень у вигляді встановлення тривалості виступів та порядку оголошення заяв про відвід відповідає вимогам правової визначеності та обґрунтованості, а тому не може розцінюватися як перевищення компетенції, про що стверджує ОСОБА_1 у позовній заяві.

80. Суд застосовує тест пропорційності та доходить висновку, що встановлені Регламентом часові рамки і спосіб розгляду заяви про відвід переслідують легітимну мету, є необхідними для забезпечення ефективної роботи ВРП, не перешкоджають реалізації права бути почутим і відповідають принципу справедливого балансу між процесуальною економією та правами учасників.

81. Щодо порушених, на думку позивача, його прав та законних інтересів, Суд вказує таке.

82. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. З метою реалізації цього конституційного права в Україні функціонує система адміністративних судів.

83. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

84. За приписами частини другої та третьої статті 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені протягом усього строку їх чинності.

85. Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - це рішення суб`єкта владних повноважень, яке встановлює, змінює або припиняє загальні правила поведінки, розраховане на невизначене коло осіб і неодноразове застосування.

86. Як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 29 жовтня 2020 року у справі № 9901/321/20, Регламент Вищої ради правосуддя, затверджений рішенням від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, є саме нормативно-правовим актом, оскільки:

ухвалений уповноваженим органом - Вищою радою правосуддя;

містить приписи, спрямовані на регулювання однотипних відносин - процедур здійснення Радою своїх повноважень;

поширює дію на невизначене коло осіб - учасників дисциплінарних і процедурних проваджень;

розрахований на багаторазове застосування і довготривалу дію.

87. Отже, у межах статті 264 КАС України, право на звернення до суду з позовом про визнання окремих положень Регламенту ВРП протиправними належить особам, які беруть участь у відносинах, регульованих цим актом, і вважають, що його застосування призводить або може призвести до порушення їхніх прав чи законних інтересів.

88. Разом з тим, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

89. У рішенні від 21 травня 2024 року у справі №990/337/23, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 вересня 2024 року, Верховний Суд, аналізуючи положення статті 55 Конституції України за подібних правовідносин вказав, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

90. При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. При цьому відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

91. Як убачається з матеріалів справи, позивач вважає, що його права порушено через доповнення Регламенту ВРП пунктами 8.5 та 9.1, якими встановлено обмеження тривалості усних пояснень під час заявлення відводу та неоголошення відповідної заяви.

92. Суд зазначає, що саме по собі визначення процесуального порядку виступів учасників засідання не створює для позивача жодних реальних перешкод чи негативних наслідків у реалізації його прав. Позивач не довів, що оскаржувані пункти Регламенту були застосовані до нього у спосіб, який призвів би до фактичного порушення його прав чи законних інтересів.

93. Разом з тим, Суд погоджується з тим, що позивач може бути суб`єктом правовідносин, на якого поширюється оскаржуваний акт.

94. Таким чином, Суд доходить висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Вища рада правосуддя, ухвалюючи рішення від 12 грудня 2024 року № 3621/0/15-24, діяла в межах наданих їй Конституцією України та Законом № 1798-VIII повноважень, оскаржувані положення Регламенту є правомірними та не порушують сутності процесуальних прав позивача.

95. З огляду на викладене, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

96. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

97. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

98. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу наведених положень законодавства та доказів, наявних в матеріалах справи, Суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Висновки стосовно розподілу судових витрат

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246, 266 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним в частині.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді: М.І.Гриців

В.М. Кравчук

О.П. Стародуб

В.М. Шарапа