Справа № 160/27198/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
22.09.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 207 822,57 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015р. по 20.04.2020р., виплаченої 26.08.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 року по 20.04.2020 року, виплаченої 26.08.2025 року, у розмірі 74 455,60 грн.
Означені позовні вимоги вмотивовані протиправністю дій Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та протиправною бездіяльністю щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015р. по 20.04.2020р., виплаченої 26.08.2025 року.
08.10.2025 року від Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив наступне. Так, у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення. Однак, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання) законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення. Право позивача на отримання індексації, встановлене, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року у справі №160/7807/24, яке набрало законної сили після апеляційного перегляду. Цим рішенням суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення. Виплату коштів відповідачем було здійснено добровільно (без примусового виконання органами ДВС). Доказів ухилення відповідача від виконання цього рішення позивачем не надано. Інструкцією про статус відповідальних виконавців бюджетних програм та особливості їх участі в бюджетному процесі, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14 грудня 200І року № 574, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03 січня 2002 року за № 3/6291 визначено МВС як головний розпорядник бюджетних коштів, а ДСНС відповідальним виконавцями бюджетних програм. Листом Головне управління звернулось до ДСНС про додаткове виділення коштів по загальному фонду державного бюджету за КПКВ 1006280 для виконання рішень судів. Відповідно п. 2 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Після надходження з ДСНС бюджетних асигнувань, платіжною інструкцією Головне управління добровільно виконало рішення Суду у справі, яким на підставі заяви позивача та доданими до цієї заяви банківські реквізити, перерахована доплата грошового забезпечення. Головне Управління звертає увагу суду, що доплата грошового забезпечення виконана добровільно за рішенням суду, яке вступило в законну силу. Тобто рішення суду виконано з моменту подання стягувачем заяви та отриманням органом Казначейства платіжної інструкції для добровільного списання коштів з боржника. 1а змістом статті 7 Закону № 2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме, у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду. Відповідач звертає увагу суду на відсутність у матеріалах справи доказів звернення ОСОБА_1 , або його законного представника до Головного управління із заявою про виплату компенсації, відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, та у свою чергу відмови відповідача у виплаті відповідної компенсації, а тому право позивача на даний час не порушено суб`єктом владних повноважень, у зв`язку із чим звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом є передчасним. Право позивача на отримання індексації, встановлене, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року у справі №160/7807/24, яке набрало законної сили після апеляційного перегляду. Цим рішенням суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення. Відповідно до п. 2 абз.2 п.5 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставления копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Представником відповідача в системі Електронний суд сформовано заяву про видачу копії судового рішення, що набрало законної сили. Після чого відповідачем отримано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі, яке набрало законної сили. Зазначений судовий акт відповідач добровільно виконав, нарахувавши та виплативши позивачу індексацію. Відповідач звертає увагу суду, що виплату належних сум (право на які визначено судовим рішенням) проведено без затримки у один місяць то відсутні правові підстав для виплати компенсації за втрату частини доходу. Доказів ухилення відповідача від виконання цього рішення позивачем не надано. Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Оскільки відповідач виплатив індексацію, належну позивачу на день звільнення, то підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, за порушення строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій й індексації, відсутні. Спір щодо виплати зазначеної індексації, який виник між позивачем та відповідачем після звільнення позивача, вирішений відповідними судовими актами. Обов`язок військової частини щодо нарахування та виплати позивачу компенсації й індексації виник у відповідача після набрання рішенням суду законної сили. До того ж, відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення. Вимога щодо виплати позивачу його середнє грошове забезпечення середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку не підлягає задоволенню. Одночасно, Головне управління звертає увагу суду на судову практику в аналогічних справах щодо встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Тож, з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення позивачем сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, Головне управління просить суд зменшити розмір середнього заробітку.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 23.09.2025 року передана судді Пруднику С.В.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що повивач, ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 р. по 30.04.2020 року проходила службу у Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області.
Вказаний факт не заперечується відповідачем.
У лютому 2024 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила повідомити чи виплачувалася, у тому числі, у період проходження служби з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та з 01.03.2018 року по 30.04.2020 року індексація грошового забезпечення та якщо так, повідомити який базовий місяць був застосований під час її проведення.
Листом від 22.03.2024 року № 4902-2278/4909 відповідач серед іншого повідомив, що у 2015, 2016, 2017, 2018 роках індексація нараховувалася в межах кошторисних призначень.
Позивач вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у спірний період звернулася за захистом своїх порушених прав і інтересів з відповідним позовом до суду.
За наслідками розгляду даної позовної заяви, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року у справі №160/7807/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.12.2015 по 28.02.2018 із врахуванням січня 2008 року, як місяця підвищення тарифної ставки (окладу) для обчислення індексації.
Визнано протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 30.04.2020 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, за наслідками розгляду якої, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2025 року апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в адміністративній справі №160/7807/24 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в адміністративній справі №160/7807/24 залишено без змін.
На виконання цього рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року у справі №160/7807/24, 26.08.2025 року відповідачем на картковий рахунок позивача нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 133 378,19 грн.
Позивач вважає, що у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення відповідачем затримано розрахунок при звільненні, тому має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 25.04.2020 року по день фактичного розрахунку 25.08.2025 року та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків виплати індексації грошового забезпечення.
Вважаючи бездіяльність та дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області протиправними, ОСОБА_1 звернулася з вказаною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно ст.47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Ст.116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
В ст.117 КЗпП видно, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений ст.117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України(зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року (справа № 810/451/17) зазначила, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
19.07.2022р. набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин. Тобто, на момент звернення із цим позовом, редакція ст.117 КЗпП України передбачає виплату працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Станом же на момент звільнення, редакція статті 117 КЗпП України не обмежувала строком виплати у шість місяців
Ч. 3 ст. 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно чинного законодавства виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (п.п. л п.1 Порядку №100).
Із змісту п.2, п.8 Порядку №100 видно, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260 (який набрав чинності 20.07.2018р.) (далі - Порядок №260).
Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення осіб цивільного захисту.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (п.2,8).
Таким чином, необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення осіб цивільного захисту, визначеного Порядком №260.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.
Згідно з довідкою про грошове забезпечення за 2020 рік, за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення, мені нараховано за лютий 2020 року - 12 139,41 грн, за березень 2020 року -12 139,41 грн. Кількість календарних днів за цей період складає 60 днів.
Період затримки розрахунку при звільненні становить: за період з 25.04.2020 року до 18.07.2022 року 815 календарних днів та з 19.07.2022 року по 25.08.2025 року 184 календарних пні (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).
Сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 25.04.2020 року по 18.07.2022 року, становить: 404,65 грн. (середньоденний заробіток позивача) * 815 (днів затримки розрахунку) = 329 789,75 грн.
Відсоток несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 25.04.2020 року до 18.07.2022 року складає 40,44 % (133 378,19 грн. (грошове забезпечення позивача, виплачене з порушенням термінів) / 329 789,75 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (815 днів) х 100).
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) за період з 25.04.2020 року до 18.07.2022 року, становить: 404,65 грн. (середньоденний заробіток позивача) * 40,44 % * 815 (днів затримки розрахунку) = 133 366,97 грн.
Також, сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 19.07.2022 року по 25.08.2025 (у межах шести місяців, визначених у діючій редакції статті 117 КЗпП України), становить: 404,65 грн. (середньоденний заробіток позивача) * 184 (днів затримки розрахунку) = 74 455,60 грн.
Щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених грошового забезпечення при звільненні за весь час затримки виплати зазначаю про таке.
За правилами статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, положення якого фактично відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
Так, відповідно до п.2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Пунктом 5 Порядку №159 визначено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі: сума індексації грошових доходів громадян.
Отже, умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів індексації грошового забезпечення та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрата частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.
Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі індексації грошового забезпечення) провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.
Отже, положення статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів (зокрема, індексації грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Зворотні доводи скаржника є безпідставними.
Суд звертає увагу, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення мала бути здійснена відповідачем саме з моменту набуття мною права на її отримання відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Тривала відсутність виплати індексації грошового забезпечення сталася у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, а тому маю право на компенсацію втрати частини доходів.
При цьому прошу врахувати, що дохід (індексація грошового забезпечення) своєчасно не отриманий мною не з власної вини, оскільки за отриманням індексації грошового забезпечення вимушений був звертатися до суду через невиплату відповідачем такої індексації й тільки на виконання рішення суду здійснено виплату індексації грошового забезпечення (дохід) з порушенням строків виплати.
Ураховуючи наведені норми права та застосовуючи у спірних відносинах вказані правові висновки Верховного Суду, слід дійти висновку, що відповідач порушив строки виплати індексації грошового забезпечення, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, у зв`язку з чим набуваю права на виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.
В той же час, суд зауважує, що оскільки відповідачем не було проведено (виплачено) компенсацію в тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості з індексації грошового забезпечення (26.08.2025), то в спірному випадку відповідачем допущено протиправну бездіяльність, і захист цих прав підлягає шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатиш компенсацію втрата частини грошових доходів.
Tак, 184 календарних, дні (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України) затримки * 404,65 грн., що є середньоденною сумою грошового забезпечення = 74 455,60 грн.
Як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Таким чином, оскільки несвоєчасне нарахування та виплата частини грошового забезпечення позивача відбулось у зв`язку з протиправними діями відповідача, тобто з вини органу, що нараховує і виплачує грошове забезпечення, що встановлено судовим рішенням, то позивач має право на отримання компенсації втрати частини індексації грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі.
Стосовно вжиття заходів досудового вирішення спору.
Суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 02.04.2024 у справі №560/8194/20 з приводу того, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частики доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону №2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа- відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Стосовно строку звернення до суду.
У цій же постанові Верховний Суд сформував такі висновки:
а) у спорах цієї категорії справ суди повинні застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з позовом, визначений частиною першою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;
б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;
в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду.
Відтак, шестимісячний строк звернення до суду позивачем дотриманий.
Згідно із вимогами статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 2078,90 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 2078,90 грн. підлягає стягненню з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 207 822,57 грн.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015р. по 20.04.2020р., виплаченої 26.08.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 року по 20.04.2020 року, виплаченої 26.08.2025 року, у розмірі 74 455,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя С. В. Прудник