Справа № 420/38852/24
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/38852/24

Категорія 106000000Головуючий у суді І інстанції: Юхтенко Л.Р. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Федусика А.Г., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що він проходив військову службу з серпня 1998 року по 29.08.2023 року у НОМЕР_2 загоні морської охорони Державної прикордонної служби України. Не погодившись з визначеною до сплати сумою коштів при звільненні, він звернувся з позовом до суду, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 у справі №420/27468/23, залишеним в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2024 р, його позов було задоволено. 28 листопада 2024 р. ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 194605 грн. 54 коп., а 04 грудня 2024 р. - кошти в сумі 26492 грн. 61 коп., що перераховані йому відповідачем на виконання наведеного рішення суду. Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні з Позивачем було здійснено 04 грудня 2024 р., тобто - через 463 календарних дні після звільнення, або через більш як 15 місяців. Представник позивача зазначив, що він звернувся до відповідача із запитом нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати доходів, що передбачено Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 р. №2050-ІІІ, а також середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Листом від 13.12.2024 року Відповідач повідомив про відмову у виплаті компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі дії відповідача є протиправними на думку позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу - індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період з 01.12.2015 по 04.12.2024, та невиплати компенсації втрати частини доходу позивача грошового забезпечення за серпень 2023 року та грошової компенсації за 71 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки та за 126 невикористаних календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2023 рік за невикористані дні відпусток в належному розмірі, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 29.09.2023 по 04.12.2024. Зобов`язано Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу - індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 01.12.2015 по 04.12.2024, та компенсацію втрати частини доходу позивача грошового забезпечення за серпень 2023 року та грошової компенсації за 71 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки та за 126 невикористаних календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2023 рік за невикористані дні відпусток в належному розмірі, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 29.09.2023 по 04.12.2024. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) стосовно не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний повний розрахунок при звільненні в розмірі 358599,48 грн. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) в утриманні ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб з перерахованих сум на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/27468/23. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 утримані суми податку на доходи фізичних осіб з перерахованих сум на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/27468/23. В іншій частині позовних вимог- відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що перерахунок грошового забезпечення було нараховано на підставі судового рішення, даний дохід має одноразовий характер. У разі невиконання судового рішення чи його несвоєчасного виконання, позивач мав би право на виплату компенсації за час затримки без поважних причин виконання судового рішення. Але у даному випадку рішення суду від 15.04.2024 року, яке набрало чинності 25.11.2024 року, було виконано 04.12.2024 року - протягом 14 днів після виникнення обов`язку здійснити таку виплату. Крім того, дії позивача у вказаній справі щодо повторного заявления позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку з Військової частини НОМЕР_1 за той самий період, а саме з моменту його звільнення з військової служби, але з інших підстав, а саме несвоєчасної виплати перерахунку індексації грошового забезпечення та перерахунку грошового забезпечення під час його звільнення свідчить про зловживання правом. При цьому, іншим рішенням суду (адміністративній справі № 420/20180/24) відповідача вже було зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, позивач вказує, що не зважаючи на наявність в обох справах ідентичного суб`єктного складу, та позовних вимог у вигляді стягнення середнього заробітку - правова природа зазначених правовідносин є різною: відповідно, є різною і підстава позовних вимог в справах №420/38852/24 та №420/20180/24. При цьому, законодавство не містить жодного обмеження в кількості позовних вимог про стягнення середнього заробітку, які можуть заявлятися особою після звільнення до свого роботодавця, якщо допущені ним порушення його прав є множинними, а вид відповідальності за допущені порушення встановлений у вигляді саме стягнення середнього заробітку.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковму задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у НОМЕР_2 загону морської охорони державної прикордонної служби України.

Так, відповідно до витягу з наказу НОМЕР_2 загону морської охорони державної прикордонної служби України від 29.08.2023 року № 276-ОС «Про особовий склад» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення капітана 1 рангу ОСОБА_1 , звільненого з військової служби через сімейні обставини, з 29 серпня 2023 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 у адміністративній справі № 420/27468/23 було здійснено перерахунок: індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 рік - 82391,67 грн., з яких утримано 1235,88 (1,5%) військового збору, 14 830,5 грн. (18%) податку на доходи фізичних осіб, та виплачено ОСОБА_1 66 325,29 грн.

грошового забезпечення за серпень 2023 року та за 71 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки та за 126 невикористаних календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2023 рік - 192 388,7 грн., з яких утримано 2885,83 (1,5%) військового збору, 34 629,97 грн. (18%) податку на доходи фізичних осіб, та виплачено ОСОБА_1 154 872,9 грн.

Всього на виконання судового рішення по адміністративній справі № 420/27468/23, військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 221 198,19 грн., з яких 194 655,58 грн. виплачено 28.11.2024 року, 26 542, 61 грн. виплачено 04.12.2024 року, що підтверджено витягами з карткового рахунку позивача.

Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом з проханням нарахувати позивачу компенсацію втрати доходів та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На цей запит листом від 04.12.2024 року відповідач надав відповідь про те, що рішення суду по справі № 420/27468/23 виконано та повідомлено, що компенсація втрати доходів виплачується у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Оскільки перерахунок грошового забезпечення та виплата індексації грошового забезпечення згідно рішення суду мала разовий характер, підстави для компенсації втрати доходів немає.

До листа додані довідки-розрахунки згідно рішення суду по справі № 420/27468/23 та платіжні інструкції на підтвердження оплати.

Не погоджуючись із невиплатою йому компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що оскільки компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки виплати грошових доходів, нарахованих громадянам на один і більше календарних місяців, а відповідні виплати щодо індексації грошового забезпечення мали бути проведені з 01.12.2015 року, щодо грошового забезпечення за серпень 2023 року та компенсації за не використані дні відпустки не пізніше дня звільнення позивача з військової служби 29.08.2023 року, суд доходить висновку, що відповідачем порушено строки виплати грошового забезпечення позивача, та відповідач зобов`язаний здійснити нарахування позивачеві компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період в якому позивачу було нараховано, але невиплачено індексацію грошового забезпечення, а саме: з 01.12.2015 по 28.02.2018 року, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 01.12.2015 по 04 грудня 2024 року та грошове забезпечення за серпень 2023 року та компенсації за дні невикористаної відпустки в повному обсязі з 29.09.2023 року по 04 грудня 2024 року. Також, середній заробіток за час затримку повного розрахунку становить: 1959,56 грн. х 183= 358599,48 грн., які належать стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду не погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення) та сума індексації грошових доходів громадян.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з абз. 1 п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії, індексації); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата, індексація). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим, виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050 та п. 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 11.07.2017 № 21-2003а16, постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17 та від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.

Положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Разом з тим, за приписами Конституції України та КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення.

Однак, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Наведена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 815/3998/16, від 20.05.2020 у справі №815/2454/18, від 31.03.2020 у справі №817/621/18 та від 26.02.2020 у справі №826/8319/16.

Так, апеляційним судом встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року у справі № 420/27468/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2024 року, позивачу виплачено 221 198,19 грн., з яких 194 655,58 грн. виплачено 28.11.2024 року, 26 542, 61 грн. виплачено 04.12.2024 року, що підтверджено витягами з карткового рахунку позивача.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року у справі № 420/27468/23 набрало законної сили 25.11.2024 року.

Отже, з 26 листопада 2024 року (наступний день після набрання законної сили рішенням суду) у відповідача виник обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення.

Таким чином, оскільки компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки виплати грошових доходів, нарахованих громадянам на один і більше календарних місяців, а в даному випадку з 26 листопада 2024 року по 04 грудня 2024 року пройшло менше календарного місяця, позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, чим спростовуються висновки суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю виплати грошового забезпечення за період з моменту неправомірної невиплати такого грошового забезпечення до дати його фактичної виплати.

Щодо позовних вимог - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за 6 місяців, яке має бути розраховане на підставі перерахованих на виконання рішення суду у справі №420/27468/23 окладів грошового забезпечення ОСОБА_1 , виходячи з показника прожиткового мінімуму станом на 1 січня 2023 р., суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України Про оборону України, Про Збройні Сили України, Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ані Законом України Про військовий обов`язок та військову службу, ані іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Положеннями частини 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 по справі № 810/451/17 вказав, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Положеннями статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

При цьому, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення суду по справі № 420/27468/23, яке набрало законної сили, позивачу виплачено кошти у розмірі 221 198,19 грн.

Відтак, у день звільнення позивача з військової служби, йому не були виплачені в повному обсязі грошове забезпечення.

При цьому, такий розрахунок в повній мірі був здійснений лише 04.12.2024 року .

Проте, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 у справі № 420/20180/24, яке набрало законної сили 09.10.2025 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2023 року по 28.02.2024 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2023 року по 28.02.2024 року включно у розмірі 15 491,49 грн.

Тобто, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 у справі № 420/20180/24, яке набрало законної сили, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому числі за період з 30.08.2023 року по 28.02.2024 року, з урахуванням обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 184 календарних днів (з 30.08.2023 року по 28.02.2024 року).

Разом з тим, після набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 по справі № 420/27468/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2024 року, змінилась дата остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Проте, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відтак, зміна дати остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , в даному випадку не свідчить про наявність підстав для повторного зобов`язання відповідача Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку, за період який обмежується шістьма місяцями.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати, одночасно з утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з перерахованого останнім на виконання рішення суду у справі №420/27468/23 грошового забезпечення, рівноцінної грошової компенсації ОСОБА_1 утриманого з нього податку на доходи фізичних осіб та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію суми податку на доходи фізичних осіб, утриманого з нього при виконанні рішення суду у справі №420/27468/23, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за №44 (далі - Порядок №44), цей порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Пунктами 2, 3 Порядку №44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно з пунктом 4 Порядку №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Пунктом 5 Порядку №44 визначено, що грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних

осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Положеннями до п.168.5 ст.168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

З аналізу наведених норм вбачається, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема військовослужбовцями, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат їх доходів, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення та виплачується установами, що утримують військовослужбовців за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Верховний Суд у пункті 62 постанови від 31 травня 2021 року у справі №420/7110/19 зазначав, що обраний позивачем спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (вимога повинна співвідноситися із обставинами порушення права чи законного інтересу); б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (у результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, у якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу).

За таких встановлених судом обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача є правомірними та належать задоволенню.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішенням було неправильно застосовано норми матеріального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року по справі № 420/38852/24, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) в утриманні ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб з перерахованих сум на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/27468/23.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 утримані суми податку на доходи фізичних осіб з перерахованих сум на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/27468/23.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький