Справа № 448/1895/24
Суддя: Кічак Ю. В.
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 448/1895/24
Провадження № 2-а/448/3/25
Р І Ш Е Н Н Я
03.11.2025 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Романченко І.А.,
з участю позивачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції в особі УПП у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3222453 від 08.10.2024р., якою її (позивачку) притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.
Стверджувала, що відповідно до вказаної постанови, вона (позивачка) нібито 08.10.2024 року о 17:50 год. на 54 км а/д М-11 «Львів-Шегині», керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Audi А6», реєстр.номер НОМЕР_1 , рухалась зі швидкістю 81км/год., перевищивши встановлені обмеження швидкості руху в населеному пункті на 20 км/год., чим порушила 12.4 ПДР України.
Зазначала, що фіксація поліцейським за допомогою спеціальних засобів фото- та відеофіксації порушень ПДР перевищення дозволеної швидкості руху на транспорних засобах фіксації повинні відбуватися стаціонарно вмонтованим способом, натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- та відеофіксації для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст.40 Закону України «Про національну поліцію». Крім того, здійснення такого контролю повинно відбуватись лише в місцях, що облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70).
Покликалась на те, що прилад, яким вимірювалась швидкість не був вмонтований на дорозі стаціонарно, відповідно до вимог ст.40 Закону України «Про національну поліцію», інспектор тримав такий в руках, вібрація під час такого фіксування, викликана саме по причині нестабільного закріплення, призводить до наявності похибки та впливає на достовірне відображення реальної швидкості руху автомобіля.
Вважає дану постанову безпідставною, необґрунтованою та такою, що не відповідає нормам КУпАП, оскільки працівниками поліції не з`ясовано і не доведено обставини, які б свідчили, що в її (позивачки) діях є ознаки адміністративного правопорушення та не зібрано/не надано жодного доказу на підтвердження її вини.
З огляду на наведене, просить суд скасувати постанову про накладення на неї (позивачку) адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3222453 від 08.10.2024 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 21.10.2024 року відкрито провадження у справі та призначено таку справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
11.12.2024 року від представника УПП у Львівській області ДПП Забродоцької Я.Р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що згідно постанови позивачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ч.1 ст.122 КУпАП та застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Порушення полягає у тому, що позивачка 08.10.2024 року о 17:50 год. на 54 км а/д М-11 «Львів-Шегині», керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Audi А6», реєстр.номер НОМЕР_1 , рухалась зі швидкістю 81км/год., чим перевищила встановлені обмеження швидкості руху в населеному пункті на 20 км/год., тим самим порушила 12.4 ПДР України, швидкість фіксувалась лазерним вимірювачем швидкості TruCam LTI 20/20 ТС000584. Інспектор чітко спостерігав факт допущення позивачкою порушення вимог ПДР, а тому, як посадова особа єдиного контролюючого органу у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зобов`язаний був відреагувати на факт вчинення правопорушення, що і було зроблено шляхом зупинення транспортного засобу під керуванням позивачки. В свою чергу позивачка ОСОБА_1 здійснила зупинку свого транспортного засобу та почала вести діалог з працівником поліції Дотримуючись ст.ст.278, 279 КУпАП та Інструкції «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» № 1395 від 07.11.2015 року, представився, пояснив позивачці причину зупинки та повідомив, що на таку буде винесена постанова за порушення швидкісного режиму в населеному пункті відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП. Зазначила, що лазерний вимірювач TRUCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Згідно Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 інформаційно - вказівний знак 5.70 «Зміна схеми руху». Позначає, що за цим знаком тимчасово або постійно змінено схему руху та (або) встановлено нові дорожні знаки. Застосовується протягом не менш як трьох місяців у разі зміни руху на постійній основі, а також протягом необхідного проміжку часу у разі зміни руху на тимчасовій основі та встановлюється не менш як за 100 м до першого тимчасового знака. Натомість, згідно ПДР України знак п. 5.76 «Автоматична відео фіксація порушень Правил дорожнього руху» позначає ділянки доріг, де можливе здійснення контролю за порушенням Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та/або електронних засобів. Отже, ПДР України містить вимогу щодо позначень місць контролю за швидкістю в режимі автоматичної відеофіксації порушень ПДР та не містить обов`язкової вимоги щодо позначення місць контролю за швидкісним режимом в ручному режимі спеціальними дорожніми знаками. Оскільки швидкість руху автомобіля марки «Audi А6», реєстр.номер НОМЕР_1 працівником поліції зафіксовано пристроєм «TruCAM LTI 20/20», який використовувався не в автоматичному режимі, наявність чи відсутність дорожнього знаку 5.76 ПР України на відповідній ділянці дороги юридичного значення для вирішення спору не має. З наведених підстав, посилаючись на те, що оскаржувана постанова винесена з дотриманням чинного законодавства, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову та розглянути справу без участі сторони відповідача.
17.01.2025 року від позивачки ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій окрім іншого сторона позивача звертає увагу на те, що ані оскаржувана постанова, ані матеріали справи не містять достатніх відомостей про факт належної фіксації допущеного правопорушення належно встановленим технічним приладом. До відзиву на позовну заяву буд доданий сертифікат перевірки та свідоцтво про повірку лазерного вимірювача TruCam, але під час її (позивачки) зупинки автомобіля їй не було надано інформації яким саме засобом здійснювався відеозапис. Додатково зазначила, що під час вимірювання швидкості інспектор поліції не стояв на місця, а рухався в напрямку зустрічного руху її керованого транспортного засобу. Таким чином, стороною відповідача не доведена об`єктивна сторона згаданого вище правопорушення, оскільки відсутні належні докази вчинення такого правопорушення. Просила суд заявлені нею позовні вимоги задовольнити.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 надала пояснення аналогічні до обставин і фактів, які наведені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Просила адміністративний позов задовольнити та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення, а провадження у справі закрити. Також зазначила, що в той день, коли винесена постанова, тобто 08.10.2024 року, вона рухалася автомобілем зі швидкістю, відповідно до ПДР, та не порушувала їх.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення з відповідною відміткою про вручення уповноваженій особі. У поданому до суду відзиві представник відповідача просить суд проводити розгляд справи за його (представника) відсутності.
Заслухавши думку позивачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою КМ України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.
Судом встановлено, що інспектором 2 взводу 1 роти 4 батальйону УПП у Львівській області ДПП старшим лейтенантом поліції Шукостом О.В. була винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3222453 від 08.10.2024 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 вказаного вище дня об 17:50 год. на 54 км+250м а/д М-11 «Львів-Шегині», керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Audi А6», реєстр.номер НОМЕР_1 , рухалась зі швидкістю 81км/год., тим самим перевищивши встановлені обмеження швидкості руху в населеному пункті на 20 км/год., чим порушила 12.4 ПДР України.
Згідно з постановою до позивачки ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 ч.1 ст.23 цього Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху України (далі - ПДР України), затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями).
Пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з ст.31 цього Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Згідно з п.12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Частиною 1 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність, у тому числі, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідності до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративний проступок - це насамперед дія або бездіяльність, що при наявності певних ознак розглядається законом як порушення встановлених правил поведінки громадян у певних сферах громадського життя. До таких правил, зокрема, належать правила у сфері безпеки дорожнього руху.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність установлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, які характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок). До складу адміністративного правопорушення належать ознаки, притаманні об`єкту, об`єктивній і суб`єктивній сторонам та суб`єкту правопорушення.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З аналізу наведеної норми слідує, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Позивачка ОСОБА_1 в обґрунтування свого позову покликається на недопустимість як доказу у справі про адміністративне правопорушення даних вимірювача швидкості TruCam, оскільки згаданий прилад під час вимірювання швидкості руху її транспортного засобу утримувався поліцейським в руках та не був стаціонарно вмонтований.
З приводу наведеного, суд вказує на те, що з аналізу згаданої норми закону, передбаченої ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», з її змісту випливає, що така норма не містить обов`язкової вимоги щодо роботи технічних приладів лише в автоматичному режимі.
Суд звертає увагу на те, що згідно Інструкції по експлуатації лазерних вимірювачів швидкості транспортних засобів типу LTI 20/20 TruCam самим виробником зазначено, що вимірювач швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruCam призначений для вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному або автоматичному режимах.
Вимірювач відноситься до мобільних або ручних дистанційних приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху.
Окрім того, листом ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та захисту прав споживачів» за №22-38/49 від 01.10.2019 надано роз`яснення що, лазерний вимірювач TruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі. В автоматичному режимі без участі оператора забезпечується циклічне виконання послідовності дій: вибір цільового транспортного засобу, вимірювання швидкості руху транспортного засобу, документування результатів вимірювання та фотофіксація належної до цих результатів дорожньої ситуації.
Також суд зазначає, що застосування у конструкції вказаної норми ч.2 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» похилої риски між словами «монтувати» та «розміщувати» свідчить, що відповідні пристрої можуть як стаціонарно монтуватись так і розміщуватись, у тому числі, й на однострої, у/на службових транспортних засобах поліцейських. Отже, законом не обмежується використання технічних пристроїв для фіксації порушень, у тому числі й лазерних вимірювачів швидкості транспортних засобів TruCam, виключно у стаціонарному режимі.
Суд наголошує на тому, що лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань, а тому вимірювання швидкості руху автомобіля позивачки ОСОБА_1 могло здійснюватись з утримування в руках такого пристрою працівником поліції під час вимірювання. При цьому, відсутні підстави вважати, що вимірювання швидкості руху автомобіля позивачки вплинуло на результат вимірювання.
Отже, можливість використання приладу TruCam LTІ 20/20 у ручному режимі прямо передбачена свідоцтвом про повірку приладу, сертифікатом, а також самою конструкцією приладу (наявність ручки для тримання).
Щодо покликань позивачки ОСОБА_1 на відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що на вказаній ділянці дороги встановлені попереджуючі дорожні знаки, зокрема щодо фото-, відеофіксації порушень ПДР в зоні фіксації вимірювачем TruСam, то судом критично оцінюються такі, з огляду на таке.
Згідно із п.5.76 ПДР України, дорожній знак «Фото-, відеофіксування порушень ПДР» інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів.
Разом із тим, жодними нормами КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», у тому числі, ч.1 ст.40 цього ж Закону, не передбачено обмеження поліції використовувати фототехніку і відеотехніку виключно в межах дії будь-яких дорожніх знаків.
Інформаційно-вказівні знаки запроваджують або ж скасовують певний режим руху та інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила (пп. «ґ» п.8.4 ПДР України).
Знак 5.76 ПДР України «Фото-, відеофіксування порушень ПДР» лише інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Він відноситься до категорії інформаційно-вказівних знаків.
У той же час, Закон України «Про Національну поліцію» не зобов`язує встановлювати такі знаки перед ділянкою, на якій використовуються засоби фото- та/або відеофіксації порушень ПДР України.
Таким чином, обставини наявності чи відсутності дорожнього знаку жодним чином не свідчать про відсутність у позивача обов`язку дотримання запровадженого ПДР швидкісного режиму.
При цьому суд зазначає, що на офіційному сайті Департаменту Патрульної поліції України є наявна інформація у відкритому доступі, яка не потребує доказування з приводу того, де здійснюється автофіксація.
Слід зазначити і те, що судом надсилались запити у Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Львівській області задля підтвердження чи спростування доводів сторони позивача, зокрема, що стосувались розміщення дорожніх знаків, де нібито позивачка вчинила інкриміноване їй адміністративне правопорушення, та часу (дати) встановлення таких дорожніх знаків.
Листами від 21.08.2025 року за №03-2604/08-03 та від 29.10.2025 року за №03-2621/08-03 Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Львівській області надано відповіді, які повністю спростовують доводи сторони позивача, а саме щодо розміщення дорожніх знаків, на ділянці автодороги, де позивачка вчинила інкриміноване їй адміністративне правопорушення та дата встановлення таких знаків, так як у позивачки ОСОБА_1 були сумніви щодо того, коли встановлені дорожні знаки на вказаній ділянці автодороги і чи такі дорожні знаки правомірно встановлені (розміщені).
Окремо слід наголосити на тому, що із оглянутого у судовому засіданні за участі позивачки ОСОБА_1 відеозапису, котрий був доданий до відзиву стороною відповідача, у такому міститься інформацію про те, що транспортний засіб автомобіль марки «Audi А6», реєстр.номер НОМЕР_1 , за кермом якого перебувала громадянка ОСОБА_1 дійсно рухався зі швидкістю 81км/год.
Таким чином водійкою ОСОБА_1 перевищено встановлені обмеження швидкості руху в населеному пункті більше, ніж на 20 км/год.
При цьому, такий відеозапис є якісним та надає можливість чітко та однозначно констатувати даний факт. Відеоматеріал з місця події, що був наданий стороною відповідача до матеріалів цієї справи та досліджений судом, без сумнівів є доказом в адміністративній справі і безпосередньо свідчить про наявність правопорушення.
Окрім цього, суд зазначає, що в постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпеченням безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 08.10.2024 року серії ЕНА №3222453, згідно зі ст.283 КУпАП, містяться відомості про технічний запис, яким здійснювалося вимірювання швидкості - «TruCам» LTI 20/20 (серійний номер ТС000586, зокрема в описі справи в графі 5 зазначено про прилад швидкості на який фіксувалась подія), час встановлення такого адміністративного правопорушення та накладення адміністративного стягнення, а тому наданий УПП у Львівській області ДПП відеозапис вважається належним та достатнім доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Сама незгода позивачки ОСОБА_1 щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивачки складу адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.122 КУпАП, а доводи позивачки ОСОБА_1 наведені у позовній заяві та у судовому засіданні не спростовують висновки поліцейського.
Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, із врахуванням ст.71 КАС України, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.
Тобто, обов`язок відповідача доказування правомірності винесеного ним рішення не слід розуміти, як те, що позивач повністю звільнений від обов`язку доказування своїх вимог.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від14.02.2018 по справі №536/583/17 та від14.03.2018 у справі №760/2846/17.
Вказане, у сукупності з урахуванням всіх зібраних матеріалів, в достатній мірі підтверджує наявність в діях позивачки ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.122 КУпАП.
При цьому, позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції, лише висловлено суб`єктивну думку, що не має жодного нормативного та доказового підґрунтя.
В свою чергу, представником відповідача надано суду належні та допустимі докази вчинення позивачкою правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП (відеофайли), які також проаналізовані судом, містяться в матеріалах справи та без сумніву доводять вину позивачки ОСОБА_1 у вчинені цього правопорушення.
За змістом ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Аналізуючи встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства та зважаючи на те, що відповідачем надано докази наявності в діях позивачки ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а останньою в свою чергу не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку про залишення без задоволення позовних вимог позивачки, з наведених вище мотивів та підстав.
Згідно з ст.132 КАС України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом вимог ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача судові витрати понесені останнім не відшкодовуються.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачкою ОСОБА_1 не підлягають відшкодуванню.
На підставі викладено, керуючись статтями 1, 2, 6, 9, 77, 90, 132, 139, 241-246, 286, 295 КАС України, суд,-
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації та фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, місцезнаходження: 79053, м.Львів, вул.Перфецького, 19, Львівського району Львівської області, .

Суддя Ю.В.Кічак