Справа № 260/5030/24
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2025 року м. Ужгород№ 260/5030/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.

при секретарі судових засідань - Романець Е.М.

та осіб, які беруть участь у справі:

представник позивача - О. Бількін;

представник відповідача - О.Сигедін,

представник ТОВ "Вітряний парк Турянський" - Янюк В.С.

представник Тур`я-Реметівської сільської ради - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТС" до Закарпатської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення, треті особи - Тур`я-Реметівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Турянський", -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "СТС" звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення Закарпатської обласної ради №1052 від 21.03.2024 року "Про визнання таким, що втратило чинність, рішення обласної ради від 02.08.2017 року №343".

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийнято з грубим порушенням норм чинного законодавства. В обґрунтування оскаржуваного рішення позивач посилається на норми ст. 43, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву", рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рекомендації постійної комісії обласної ради з питань екології та використання природних ресурсів, агропромислового комплексу, розвитку села та земельного устрою.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

02.09.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що Закарпатська обласна рада проти позову заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти позову відповідач, зокрема вказує на те, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувало клопотання Тур`є Реметівської сільської ради Ужгородського району, в якому зокрема зазначалось, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин на створеній територіальній громаді належить до виключної компетенції Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Підставою звернення з вищезазначеним клопотання, в якому сільська рада просила вирішити питання щодо реалізації рішення № 343 від 02.08.2007, стало те, що рішенням Двадцять сьомої сесії VIII скликання Тур`є Реметівської сільської ради Ужгородського району № 929 від 25 липня 2023 року надано дозвіл на розроблення детального плану території ур. «Полонина Руна» Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області для будівництва вітрової електростанції.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.10.2024 року залучено Тур`я-Реметівську сільську раду Ужгородського району Закарпатської області та Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Турянський" до участі у даній справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

24.10.2025 року ТОВ "Вітряний парк України" подало письмові пояснення щодо позову, в яких вказує зокрема про те, що у 2008 земельне законодавство в частині передачі земельних ділянок комунальної власності зазнало деяких змін. Підпунктом 17 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань будівництва» від 16.09.2008 №509-VI (набрав чинності 14.10.2008) було внесено зміни до пункту 1 Перехідних положень Земельного кодексу України. Цим пунктом 1, а саме абзацом 3, передбачено, що у разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Однак дія такої зміни була обмежена в часі і відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону від 16.09.2008 №509-VI, враховуючи зміни, внесені Законом України від 29.06.2010 №2367-VI, діяла протягом двох років з дня набрання чинності, тобто до з 14.10.2008 по 15.10.2010. Пунктом 3 Прикінцевих положень цього ж Закону від 16.09.2008 №509-VI, встановлено, що прийняті і не виконанні до набрання чинності цим Законом (тобто, до 14.10.2008) рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим законом (тобто, до 14.10.2010), розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Отже, при виникненні питання щодо передачі земельних ділянок в оренду за рішеннями про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, прийнятим до 14.10.2008, слід застосовувати пункт 3 Перехідних положень Закону від 16.09.2008 №509-VI. Тому ТОВ «Вітряний парк Турянський» повністю підтримує наведені у відзиві Закарпатської обласної ради доводи, а саме те, що рішенням Закарпатської обласної ради Десятої сесії V скликання від 02 серпня 2007 року №343 було погоджено матеріали щодо місця розташування гірськолижного комплексу з об`єктами туристично-спортивного та оздоровчого призначення ТОВ «СТС». Отже, рішення від 02.08.2007 було прийнято до 14.10.2008 і, відповідно до п. 3 Прикінцевих положень цього ж Закону від 16.09.2008 №509-VI, було чинним до 14.10.2010. Станом на 14.10.2010 це рішення не було реалізовано, оскільки проект не розроблено та не подано на затвердження, а тому втратило чинність.

21.11.2024 року Тур`є-Реметівська сільська рада Ужгородського району також подала до суду пояснення щодо позову, в яких вказала на безпідставність доводів позивача, так як починаючи з 12.06.2020 року, Позивач не звертався до Сільської ради з жодним проектом землеустрою щодо відведення комунальних земельних ділянок у власність чи користування Позивачу, які розроблені на підставі рішення Туричківської сільської ради 5 скликання на збір матеріалів по визначенню місця розташування гірськолижного спортивно-оздоровчого комплексу на території ур. Полонина Руна, згідно рішення цієї є ради від 10.05.2006 року за № 5 та/або рішення 10 сесії 5 скликання Закарпатської обласної ради від 02.08.2007 року за № 343, яким погоджено матеріали щодо місця розташування гірськолижного комплексу з об`єктами туристично-спортивного та оздоровчого призначення на земельній ділянці загально площею 1440,0 га. Відтак, спірне рішення Відповідача лише констатувало факт, що Позивачем не реалізовано рішення 10 сесії 5 скликання Закарпатської обласної ради від 02.08.2007 року за № 343, зокрема із спливом дії останнього. Позивач в позові не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а вказує лише на порушення, допущені Відповідачем під час прийняття рішення оскаржуваного рішення.

10.12.2024 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому вказує на те, що відповідач стверджуючи про втрату чинності рішення Закарпатської обласної ради від 02.08.2007 року №343 не наводить, на якій правовій підставі останнім скасоване чинне рішення і для чого в цьому випадку відповідач скасував таке рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити з мотивів, що у ньому наведені.

Представник відповідача та представник ТОВ "Вітряний парк України" в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечили та просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, що зазначені у відзиві на позовну заяву.

Будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання представник Тер`є-Реметівської сільської ради у судове засідання не з`явився, просив суд розглядати справу без його участі.

Заслухавши учасників справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що Закарпатською обласною радою прийнято рішення №1052 від 21.03.2024 року "Про визнання таким, що втратило чинність, рішення обласної ради від 02.08.2017 року №343".

Так, відповідачем визнано таким, що втратило чинність рішення обласної ради від 02.08.2007 343 "Про погодження матеріалів щодо місця розташування гірськолижного комплексу з об`єктами туристично-спортивного та оздоровчого призначення ТОВ "СТС" як нереалізоване.

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувало клопотання Тур`я-Реметівської сільської ради Ужгородської ради, в якому зокрема зазначалось, про таке.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 712-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Закарпатської області», відповідно до абзацу першого пункту 71 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» створено Тур`є-Реметівську територіальну громаду з адміністративним центром с. Тур`ї Ремети, до складу якої увійшли сільські ради: Тур`є-Реметівська, Вільшинківська, Порошківська, Тур`є-Бистрянська, Тур`є-Пасічанська, Тур`є-Полянська, Туричківська, Турицька.

Відтак, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин на створеній територіальній громаді належить до виключної компетенції Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Підставою звернення з вищезазначеним клопотання, в якому сільська рада просила вирішити питання щодо реалізації рішення № 343 від 02.08.2007, стало те, що рішенням Двадцять сьомої сесії VIII скликання Тур`є Реметівської сільської ради Ужгородського району № 929 від 25 липня 2023 року надано дозвіл на розроблення детального плану території ур. «Полонина Руна» Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області для будівництва вітрової електростанції.

Вказане рішення прийнято відповідно до вимог частини 2 статей 2, 10, 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статей 12, 79, 80, 81, 116, 118, 120, 121, 125, 126, Земельного кодексу України.

Однак, під час громадського обговорення детального плану території ур. «Полонина Руна» було встановлено, що рішенням Десятої сесії V скликання Закарпатської обласної ради №343 від 2 серпня 2007 року було погоджено товариству з обмеженою відповідальністю «СТС» матеріали щодо місця розташування гірськолижного комплексу з об`єктами туристично-спортивного та оздоровчого призначення на земельній ділянці загальною площею 1440,0 га.

ТОВ «СТС» стверджував, що ця земельна ділянка знаходиться на території ур. Полонина Руна. При цьому, землі на території території ур. Полонини Руної є комунальною власністю Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України, що стверджується відомостями із Державного земельного кадастру.

З огляду на наведене, з метою подальшої реалізації сільською радою своїх повноважень в межах, визначених законодавством, Тур`є-Реметівська сільська рада Ужгородського району просила врегулювати вказане питання.

Вирішуючи правомірність оскаржуваного рішення, суд виходить з наступного.

Позивач вказує, що у період з дати прийнятття рішення №343 від 02.08.2007 товариством було набуто право власності на 29 земельних ділянок та на об`єкти нерухомого майна, а також набуто право оренди на земельну ділянку площею 9,9 га.

Як вбачається із матеріалів справи набуті ТОВ «СТС» речові права на земельні ділянки та об`єкти нерухомого майна на території ур. «Полонина Руна», то такі речові права виникли у період з 28.12.2007 по 18.08.2008 роки.

Суд вказує на те, що у 2008 році земельне законодавство в частині передачі земельних ділянок комунальної власності зазнало змін.

Так, підпунктом 17 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань будівництва» від 16.09.2008 № 509-VI (набрав чинності 14.10.2008) було внесено зміни до пункту 1 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Цим пунктом 1, а саме абзацом 3, передбачено, що у разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Однак, дія такої зміни була обмежена в часі і відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону від 16.09.2008 № 509-VI, враховуючи зміни, внесені Законом України від 29.06.2010 №2367-VI, діяла протягом двох років з дня набрання чинності, тобто до з 14.10.2008 по 15.10.2010.

Разом з тим, пунктом 3 Прикінцевих положень цього ж Закону від 16.09.2008 № 509-VI, встановлено, що прийняті і не виконанні до набрання чинності цим Законом (тобто, до 14.10.2008) рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим законом (тобто, до 14.10.2010), розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Отже, при виникненні питання щодо передачі земельних ділянок в оренду за рішеннями про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, прийнятим до 14.10.2008, слід застосовувати пункт 3 Перехідних положень Закону від 16.09.2008 №509-VI (постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.12.2020 у справі № 663/2315/15-а).

Як встановлено судом, рішенням Закарпатської обласної ради Десятої сесії V скликання від 02 серпня 2007 року № 343 було погоджено матеріали щодо місця розташування гірськолижного комплексу з об`єктами туристично-спортивного та оздоровчого призначення ТОВ «СТС».

Отже, рішення обласної ради № 343 від 02.08.2007 було прийнято до 14.10.2008 і, відповідно до п. 3 Прикінцевих положень цього ж Закону від 16.09.2008 № 509-VI, було чинним до 14.10.2010.

Із атеріалів справи вбачається, що станом на 14.10.2010 вказане вище рішення не було реалізовано, оскільки проєкт не розроблено та не подано на затвердження.

Тобто, право на реалізацію рішення Закарпатської обласної ради № 343 від 02.08.2007 виникло у ТОВ «СТС» з 02.08.2007 та діяло до 14.10.2010 відповідно до п. 3 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону від 16.09.2008 № 509-VI.

Отже, після 14.10.2010, та відповідно станом на день звернення ТОВ «СТС» до суду з цим позовом право на реалізацію рішення обласної ради № 343 від 02.08.2007 у ТОВ «СТС» припинилось.

Таким чином, твердження Позивача, що рішення обласної ради № 343 від 02.08.2007 надає йому право здійснювати оформлення земельних ділянок без встановлення строку такого оформлення не ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону від 16.09.2008 № 509-VI Позивач втратив це право 14.10.2010 року.

Отже, для подальшого оформлення у користування земельних ділянок після 14.10.2010 року, Позивачу необхідно звернутися до уповноважених органів для отримання нового дозволу (прийняття відповідного рішення) на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в порядку, передбаченому статтею 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Тому, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці 2 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

В мотивувальній частині цього рішення Конституційний Суд України також зазначає, що системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Крім того, питання законності скасування органами місцевого самоврядування власних рішень, неодноразово були предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Так у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі №21-64а13, від 25.05.2016 у справі №21-5459а15, від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016), від 24.06.2022 у справі №809/847/18, від 02.10.2019 у справі №807/736/18, від 18.08.2022 у справі №580/871/20 суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

аналіз Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що законодавець закріпив за органами місцевого самоврядування право на зміну та скасування власних рішень;

ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним;

співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів;

ненормативні правові акти ОМС є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення;

скасування органом місцевого самоврядування власного рішення можливе у разі дотримання сукупності умов, зокрема:

а) при відсутності факту виконання рішення, що скасовується;

б) при відсутності факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання і тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Наведений правовий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 29.04.2020 у справі №2340/4521/18, від 02.04.2020 у справі №821/229/17, від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18, від 16.12.2021 у справі № 807/910/17.

Таким чином, відповідач приймаючи Рішення № 1052 діяла у відповідності до вимог ст.19 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, оскільки рішення Закарпатської обласної ради Десятої сесії V скликання від 02 серпня 2007 року № 343 «Про погодження матеріалів щодо місця розташування гірськолижного комплексу з об`єктами туристично-спортивного та оздоровчого призначення ТОВ «СТС» не було виконане (залишилося нереалізованим) Позивачем в повному обсязі, а після внесення змін до законодавства з 15.10.2010 уже і не могло бути виконане в силу закону.

Крім цього, обраний Позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання рішення Закарпатської обласної ради № 1052 від 21.03.2024 протиправним та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного права Позивача (у разі його наявності), на оформлення земельних ділянок на підставі рішення обласної ради № 343 від 02.08.2007.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у свої рішеннях від 01.02.2018 у адміністративній справі № 800/502/17 та від 08.02.2018 адміністративній справі № 800/191/17.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності в особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у свої рішеннях від 01.02.2018 у адміністративній справі № 800/502/17 та від 08.02.2018 адміністративній справі №800/191/17.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення) а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Схожа позиція висловлена в окремих рішеннях Конституційного Суду України, зокрема рішення від 25.11.2017 № 6-рп/1997 за конституційним звернення громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_2 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) та від 25.12.1997 № 9-зп/1997 у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води).

Окрім того, суд звертає увагу на рішення Верховного Суду від 28.02.2019 у адміністративній справі № 522/3665/17, в якому зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.

Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу збоку суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що доводи позивача є абстрактними, не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами доводи на обґрунтування підстав зазначених у позовній заяві.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України та зважаючи на доводи адміністративного позову, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "СТС" до Закарпатської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення, треті особи - Тур`я-Реметівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Турянський" - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 31.10.2025 року.

СуддяС.А. Гебеш