Справа № 400/1496/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/1496/25

Перша інстанція: суддя Дерев`янко Л.Л.,

повний текст судового рішення

складено 29.05.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.05.2024 року №0-1422-UA0029942, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної податкової служби України (далі відповідач 1), Головного управління ДПС в Миколаївській області (далі - відповідач 2), в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області №0-1422-UA0029942 від 22.05.2024 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є власником нежитлового об`єкта нерухомого майна сільськогосподарської будівлі, яка використовується ним для зберігання сільськогосподарської продукції. Відповідно до цільового призначення, зазначений нежитловий об`єкт є спорудою сільськогосподарського призначення. З посиланням на норми статті 266 Податкового кодексу України позивач зазначає, що належний йому об`єкт нерухомого майна не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. За таких обставин позивач вважає, що відповідачем безпідставно та незаконно визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та прийнято спірне податкове повідомлення рішення. Позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 21.02.2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду документу про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Вимоги ухвали суду від 21.02.2025 року виконані позивачем належним чином і в передбачений ухвалою строк.

Ухвалою суду від 24.03.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено строки для подання сторонами заяв по суті.

На адресу суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що ДПС України не приймалось управлінських рішень відносно позивача в рамках даної справи, відтак, ДПС України є неналежним відповідачем. Також відповідач 2 проти позову заперечив с тих мотивів, що для застосування пільги, встановленої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, необхідна наявність таких умов: належність власника таких об`єктів до сільськогосподарських товаровиробників; належність будівель та споруд до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) ДК 018-2000; ненадання власниками таких об`єктів в оренду, лізинг, позичку; надання заяви до контролюючого органу, щодо застосування зазначені пільги. В той же час позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець і до податкових органів не надходила податкова декларація про майновий стан та доходи з визначенням сум доходу, отриманого від здійснення сільськогосподарської діяльності, що свідчить про те, що він не є виробником сільськогосподарської продукції. Відтак, відповідач 2 вважає, що підстав для застосування пільги в даному випадку немає, як і підстав для скасування спірного повідомлення рішення. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач 1 направив до суду заяву, якою просив виключити його зі справи як неналежного відповідача.

Позивач скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, в якій повторив свою позицію, викладену у позові.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (пл. Львівська, 8, м. Київ,т04053 ), Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, 54005 ЄДОПОУ 44104027) залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі №400/1496/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вважає зазначене рішення винесено незаконно та передчасно, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

22.08.2025 року (вхід.№45588/25) на адресу суду апеляційної інстанції від представника Головного управління ДПС у Миколаївській області Зайцевої Анни Михайлівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/1496/25 залишити без змін.

Відповідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належить об`єкт нежитлової нерухомості будівля-склад загальною площею 865,9 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою № 340544476 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023 року.

22.05.2024 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №№0-1422-UA0029942, яким позивачу на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік в сумі 27 900,77 грн.

Після оскарження податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку, рішення залишено без змін.

Вважаючи податкове повідомленнярішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі -ПКУ) визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПКУ).

Пунктом 266.2 стаття 266 ПКУ визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування.

Підпункт «ж» підпункту 266.2.2.пункту 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла до 01.01.2024 року, тобто була чинною в період, за який контролюючим органом визначено позивачу зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) передбачав, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність таких умов: нежитлова будівля віднесена до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000; власником такої будівлі (юридична та фізична особа) є сільськогосподарський товаровиробник; така нежитлова будівля не здається її власником в оренду, лізинг, позичку.

Наведене правозастосування відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №500/6132/23.

Виходячи з наведеного, в межах спірних правовідносин суд зобов`язаний встановити чи наділений позивач статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні чинного законодавства та встановити факт використання ним спірної нежитлової будівлі як об`єкту сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС) є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Відтак згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для сільськогосподарського призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) включено клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271). Клас «Будівлі сільськогосподарського призначення» (код 1271) включає в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. До коду 1271.9 віднесено інші будівлі сільськогосподарського призначення.

ОБГРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Колегія суддів зазначає, що згідно витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи в сфері будівництва, належна позивачу будівля за адресою: Миколаївська область, Кривоозерський район, с. Бурилове, вулиця Шевченка, будинок 117/а, є будівлею сільськогосподарського призначення (код ДКБС: 1271.9)

Досліджуючи питання наявності у позивача як фізичної особи статусу сільськогосподарського товаровиробника, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, в редакції з 15.08.2018 року до 01.01.202 року, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень» від 30.11.2021 року №1914-IX, який набрав чинності 01.01.2022 року, змінено редакцію підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, зокрема виключено слова та цифри «для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу».

Відповідно до вимог пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

З наведеного слідує, що з 01.01.2022 року поняття «сільськогосподарський товаровиробник», визначення якого наведено у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, не має обмеженого застосування виключно для цілей глави розділу ХІV ПК України «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», а тому застосовується до регулювання всіх відносин оподаткування, в тому числі і до регулювання сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до фізичних осіб - сільськогосподарських товаровиробників, з метою оподаткування з 01.01.2022 року відносять фізичних осіб-підприємців, які займаються виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснюють операції з її постачання.

Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів державної реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця з відповідними видами економічної діяльності.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що він є сільськогосподарським виробником у розумінні підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а належне йому на праві приватної власності спірне нерухоме майно використовується як об`єкт сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Отже, виходячи із встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи та системного аналізу наведених законодавчих норм, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтоване нарахування позивачу грошових зобов`язань за 2023 рік за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується власниками нежитлової нерухомості та визнає податкове повідомлення-рішення від 22.05.2024 року №0-1422-UA0029942 таким, що прийняте відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Інші аргументи сторін не є визначальними для вирішення даної справи та не спростовують висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд погоджується з відповідачем 1, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки рішення, правомірність якого оскаржується позивачем в цій справі, прийнято іншим суб`єктом владних повноважень відповідачем 2.

Проте, клопотання відповідача 1 про виключення його зі справи як неналежного відповідача не узгоджується з вимогами ст.48 КАС України.

Разом з тим, подання позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову до такого відповідача.

Згідно з вимогами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до вимог ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька