Справа № 600/4082/25-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Чернівці Справа № 600/4082/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військових службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: заступника начальника Управління ОСОБА_3 та начальника Управління ОСОБА_4 щодо ненадання йому частини щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з 28 липня 2025 року з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад;

зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 невідкладно надати йому частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, що ненадана.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що звернувся до відповідача із рапортами про надання йому частини щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з 28.07.2025 з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад. Однак, відповідачем не було надано йому частину щорічної основної відпустки на підставі поданих рапортів.

За вказаною позовною заявою, ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

ІНФОРМАЦІЯ_1 подало до суду відзив, якому заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що відсутні підстави для надання позивачу частини щорічної основної відпустки за 2025 рік, оскільки відносно позивача порушено кримінальне провадження № 0000199 та на нього покладений обов`язок не відлучатися за межі м. Чернівці без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Згідно розпорядження Голови Служби Безпеки України, з 09.08.2024 надання відпусток військовослужбовцям Служби безпеки України було тимчасово призупинено.

Посилаючись на положення абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також абз. 6 п. 55, абз. 4 п. 56 Положення № 1262, відповідач зазначав, що право позивача на відпустку Управлінням порушене не було, оскільки у нього залишається право на використання щорічної відпустки за 2025 рік після завершення (скасування) правового режиму воєнного стану, або ж, у разі звільнення з військової служби - на грошову компенсацію за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток.

Крім того, відповідач зазначав, що виходячи із положень розділу VI Положення 1262 та розділу VI Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, зазначенні розділи регулюють підстави і порядок надання відпусток у мирний час, у тому числі і строки та порядок складання відповідних графіків відпусток. Виходячи із наведеного, а також враховуючи те, що з 24.02.2022 по теперішній час в Україні діє правовий режим воєнного часу, складання таких графіків не передбачено (розділ Х Положення 1262).

З огляду на наведене, відповідач вважає, що Управління не має правових підстав у задоволенні рапорту позивача про надання частини щорічної відпустки за 2025 рік, ще й з правом виїзду по території України.

Ухвалою суду від 02.10.2025 у задоволенні клопотання позивача про об`єднання в одне провадження декількох справ, - відмовлено.

З`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

01.03.2022 між ОСОБА_1 , підполковником запасу, та Службою безпеки України, в особі ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України до оголошення демобілізації.

26.06.2025 позивач звернувся із рапортом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просив надати йому частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з 28.07.2025 з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад.

Під час розгляду справи по суті, відповідач не надав до суду належні та допустимі докази розгляду поданого позивачем рапорту про надання йому частини щорічної основної відпустки за 2025 рік.

Вважаючи бездіяльність військових службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання частини щорічної основної відпустки за 2025 рік протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII (далі - Закон № 2229-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) Служба безпеки України - це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 2229-XII кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.

Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України (ч. 1 ст. 20 Закону № 2229-XII).

Статтею 18 Закону № 2229-XII встановлено, що фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України.

За приписами ст. 27 Закону № 2229-XII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (ст. 1 - 2 Закону № 2011-XII).

Згідно із ст. ст. 1, 9 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Право військовослужбовців на відпустки, а також порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них врегульовано ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ.

Так, згідно п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (п. 2 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Щорічна основна відпустка, зазначена в абзаці першому цього пункту, надається частинами протягом календарного року, за умови що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів та одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців відповідного підрозділу.

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначає Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України № 1262/2007 від 27.12.2007 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення).

Відповідно п. 53 Порядку у мирний час військовослужбовцям Служби безпеки України надаються відпустки: а) щорічні: основні; додаткові, передбачені законодавством; б) у зв`язку із закінченням вищих військових навчальних закладів; в) додаткові у зв`язку з навчанням у закладах вищої освіти без відриву від служби; г) творчі; д) соціальні: у зв`язку з вагітністю та пологами; для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; додаткові військовослужбовцям, які мають дітей; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; е) для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва); є) за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Пунктом 55 Порядку визначено, що щорічна основна відпустка надається протягом календарного року, при цьому оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад у межах України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В особливих випадках з дозволу прямого начальника підрозділу (органу, закладу, установи), уповноваженого Головою Служби безпеки України щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

За бажанням військовослужбовців Служби безпеки України щорічна основна відпустка може надаватись їм частинами не більше двох за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів.

Згідно п. 56 Порядку військовослужбовцям Служби безпеки України, які прийняті на військову службу за контрактом, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до абзацу першого пункту 54 цього Положення за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад у межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Особливості проходження військової служби в особливий період врегульовано розділом X Порядку.

Так, п. 87 Порядку встановлено, що військовослужбовці Служби безпеки України проходять військову службу в особливий період з урахуванням особливостей, передбачених цим Положенням та іншими відповідними нормативно-правовими актами.

Відповідно п. 88-4 Порядку в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки, одноразові відпустки при народженні дитини, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу, органу, закладу, установи. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.

Під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Щорічна основна відпустка, зазначена в абзаці другому цього пункту, надається частинами протягом календарного року за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів, та одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців відповідного підрозділу, органу, закладу, установи.

Аналогічні положення встановлено в Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, яка визначає механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України затвердженої наказом Служби безпеки України № 772 від 14.10.2008, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 1323/16014 від 31.12.2008 (далі - Інструкція № 772, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 6.4 Інструкції № 772 встановлено, що надання військовослужбовцям Служби безпеки України відпусток провадиться відповідно до розділу VI Положення та чинного законодавства України на підставі поданих ними у встановленому порядку рапортів, погоджених з безпосередніми (прямими) начальниками.

Щорічні основні відпустки військовослужбовцям надаються у терміни, визначені у графіках щорічних основних відпусток військовослужбовців на наступний рік (далі - графік відпусток) з дотриманням вимог щодо забезпечення надійного функціонування органу, підрозділу, закладу, установи Служби безпеки України, підтримання мобілізаційної готовності та розрахунку щомісячного перебування у відпустці не більше 30 відсотків його військовослужбовців. У вищих військових навчальних закладах щомісячні норми надання військовослужбовцям постійного складу чергових відпусток визначаються керівниками навчальних закладів.

Відповідно до п. 6.2 Інструкції № 772 щорічна основна відпустка має бути використана протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу начальника, визначеного абзацами четвертим, п`ятим пункту 6.1 цього розділу, щорічна основна відпустка за минулий рік (або невикористана її частина) надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Щорічна основна відпустка на вимогу військовослужбовця переноситься у разі: порушення начальником органу, підрозділу, закладу, установи строку повідомлення про час надання відпустки; несвоєчасної виплати грошового забезпечення за час щорічної основної відпустки.

Щорічна основна відпустка також переноситься на інший період начальником органу, підрозділу, закладу, установи у разі: захворювання військовослужбовця до початку відпустки (на підставі довідки закладу охорони здоров`я); набуття права на відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами (на підставі медичного висновку); виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи зі збереженням грошового забезпечення; збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням у вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі без відриву від служби чи з відпусткою для лікування у зв`язку з хворобою.

Згідно п. 6.4 Інструкції № 772 про надання військовослужбовцям щорічних основних та додаткових відпусток начальниками, які визначені абзацами четвертим, п`ятим пункту 6.1 цього розділу, видаються накази по особовому складу.

Беручи до уваги наведені вище норми матеріального права, суд приходить до переконання, що позивач як військовослужбовець має право на використання частини щорічної основної відпустки в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям, за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалося відповідачем, що 26.06.2025 позивач звернувся із рапортом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просив надати йому частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з 28.07.2025 з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад.

Під час розгляду справи по суті, відповідач не надав до суду належні та допустимі докази розгляду поданого позивачем рапорту про надання йому частини щорічної основної відпустки за 2025 рік.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність своїх дій (бездіяльності) у спірних правовідносинах. В матеріалах справи відсутні будь які докази розгляду (задоволення чи відмови у задоволенні) відповідачем рапорту позивача від 26.06.2025.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відсутність належним чином оформленого наказу по особовому складу про надання позивачу частини основної відпустки за 2025 рік або мотивованої відмови у наданні йому вказаної відпустки, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, як суб`єкта владних повноважень, у спірних правовідносинах.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав для надання позивачу частини щорічної основної відпустки за 2025 рік, суд відхиляє, оскільки відповідачем рапорт позивача про надання частини основної відпустки за 2025 рік по суті не розглянуто, відмови у задоволенні рапорту позивачу не було надано, перевірку наявності чи відсутності усіх передбачених підстав для надання йому частини щорічної основної відпустки за 2025 ріку не проведено. За таких обставин, обґрунтування відповідачем відсутності підстав для надання позивачу відпустки є безпідставним та не може бути предметом даного спору.

Решта доводів відповідача суд не бере до уваги, позаяк вони не спростовують допущену ним бездіяльність у спірних правовідносинах.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 невідкладно надати йому частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, що ненадана, суд зазначає наступне.

Пунктами 4 та 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 4 ст. 245 КАС України).

За приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та (або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Верховний Суд, зокрема у постановах від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 дійшов подібного висновку та вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд звертає увагу, що поняття дискреційних повноважень наведене у п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про адміністративну процедуру" від 17.02.2022 № 2073-IX (далі - Закон № 2073-IX), згідно якого дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

дискреційне повноваження передбачено законом;

дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

З матеріалів справи видно, що відповідачем не було розглянуто по суті рапорт позивача про надання частини щорічної основної відпустки за 2025 рік.

У позові позивач просить задовольнити позов в повному обсязі. Водночас, враховуючи положення ст. 245 КАС України, суд зазначає, що задоволення позовної вимоги у частині зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 невідкладно надати позивачу частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад може мати місце лише у випадку, якщо судом перевірено та встановлено наявність усіх передбаченим Законом № 2011-XII підстав для надання вказаної відпустки.

У той же час суд наголошує, що суд, за загальним правилом, не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх передбачених підстав для надання позивачу частини щорічної основної відпустки за 2025 рік у у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки вказане не входить до предмету судової перевірки, виходить за межі заявлених позовних вимог та є дискреційним повноваженням відповідача.

Таким чином, зазначене дає підстави для висновку, що прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача невідкладно надати позивачу частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, без попередньої перевірки усіх законодавчо визначених умов і підстав для надання такої відпустки може призвести до прийняття необґрунтованого рішення, яке, у свою чергу, спричинить надання частини щорічної основної відпустки за 2025 ріку, яка не підлягала наданню, або ж на користь особи, яка не має законного права на таку відпустку тощо.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 невідкладно надати йому частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, що ненадана, є передчасними та задоволенню не підлягають, натомість належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання відповідача повторно розглянути його рапорт від 26.06.2025 про надання частини щорічної основної відпустки за 2025 ріку кількості 17 календарних днів з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. ст. 139 КАС України).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судом не проводиться розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 77, 139, 243-246, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 26.06.2025 про ненадання частини щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з 28.07.2025 з урахуванням двох діб, необхідних для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 26.06.2025 про надання частини щорічної основної відпустки за 2025 рік у кількості 17 календарних днів з 28.07.2025 з урахуванням двох діб для проїзду в межах території України до місця проведення відпустки та назад, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки суду.

4. В решті позову відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2).

Суддя В.К. Левицький