Справа № 460/2659/25
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/2659/25 пров. № А/857/12591/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Тучапської Д.Р.,

прокурора Шимін Н.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Острозька міська рада про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення 12:55:03,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 24 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2025 року Здолбунівська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях звернулась в суд з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Синюк І.В. від 17.10.2024 про закінчення виконавчого провадження № 74092086 з виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 460/23141/23 (виконавчий лист № 460/23141/23 від 26.01.2024).

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17.10.2024 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Синюк І.В у виконавчому провадженні ВП № 74092086 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 460/23141/23, яким зобов`язано Острозьку міську раду вчинити дії щодо надання згоди на прийняття в комунальну власність Острозької територіальної громади п`яти захисних споруд цивільного захисту та вжити заходи щодо підписання акта приймання - передачі нерухомого майна. Вважає, що вказана постанова винесена передчасно за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання, тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Острозьку міську раду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Синюк Ірини Валеріївни від 17.10.2024 про закінчення виконавчого провадження № 74092086.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення і не свідчить про неможливість його виконання. Накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину, звернення із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення) не є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що державним виконавцем було проведено перевірку виконання судового рішення, вжито всі заходи, передбачені законодавством України для повного виконання рішення та правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказує, що у відповідності до вимог ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» до органу досудового розслідування було скеровано подання про притягнення службових осіб Острозької міської ради до кримінальної відповідальності та 17.10.2024 завершено виконавче провадження.

Здолбунівською окружною прокуратурою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказано, що звернення з повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито усіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Представником Острозької міської ради подано письмові пояснення, в яких повідомлено, що з метою виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі №460/23141/23 Острозькою міською радою утворена комісія, відповідно до рішення №2530 від 25.07.2025 «Про утворення комісії з питань передачі об`єктів права державної власності Острозької міської територіальної громади (захисних споруд цивільного захисту)» та здійснена передача згідно з Актами приймання-передачі від 20.08.2025 захисних споруд цивільного захисту протирадіаційних укриттів.

В судовому засіданні прокурор проти апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 460/23141/23 від 04.12.2023 позовну заявку Керівника Здолбунівської окружної прокуратури задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Острозької міської ради щодо невжиття заходів для прийняття в комунальну власність Острозької територіальної громади захисних споруд цивільного захисту - протирадіаційного укриття № 66622 по вул. Східна (Мануїльського), 35 в м. Острог, Рівненського району Рівненської області, протирадіаційного укриття № 66591 по вул. Сагайдачного, м. Острог Рівненського району Рівненської області, протирадіаційного укриття № 66627 по вул. Залізнична, 7в у с. Оженин Острозької територіальної громади Рівненського району Рівненської області, протирадіаційного укриття № 66540 по вул. Котляревського, 1 у с. Оженин Острозької територіальної громади Рівненського району Рівненської області та сховища № 64093 вул. Котляревського, 1 у с. Оженин Острозької територіальної громади Рівненського району Рівненської області. Зобов`язано Острозьку міську раду вчинити дії щодо надання згоди на прийняття в комунальну власність Острозької територіальної громади захисних споруд цивільного захисту та вжити заходи щодо підписання акта приймання - передачі нерухомого майна.

Виконавчий лист по справі № 460/23141/23 видано 26.01.2024.

22.02.2024 державним виконавцем на підставі ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного виконавчого листа у справі № 460/23141/23 та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

26.06.2024 державним виконавцем надіслано вимогу Острозькій міській раді надати інформацію щодо виконання вищезазначеного рішення.

У відповідь на вимогу листом від 05.07.2024 Острозькою міською радою повідомлено, що питання надання згоди на прийняття у комунальну власність державного майна (захисних споруд цивільного захисту) виносилось на розгляд сесії Острозької міської ради 26.01.2024, однак рішення не було прийнято. Вказано, що для прийняття рішення необхідно передбачити кошти для відновлення захисних споруд цивільного захисту, які відсутні.

10.09.2024 державним виконавцем повторно скеровано вимогу про негайне надання інформації щодо виконання рішення суду у справі № 460/3368/21.

16.09.2024 державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу у сумі 5100 грн та зобов`язано Острозьку міську раду виконати рішення протягом десяти робочих днів.

11.10.2024 державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу на користь держави у розмірі 10200 грн, якою зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 днів.

17.10.2024 державним виконавцем, у зв`язку із невиконанням без поважних причин судового рішення, скеровано подання про притягнення службових осіб боржника до кримінальної відповідальності до Головного управління Національної поліції у Рівненській області.

На підставі наведеного, 17.10.2024 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - Синюк Іриною Валеріївною закінчено виконавче провадження, на підставі п. 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

У матеріалах справи наявна відповідь від 22.11.2024 № 21831-2024 Головного управління Національної поліції у Рівненській області щодо не виконання рішення суду у справі № 460/3368/21, відповідно до змісту якої вказано: «У відділення поліції № 3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області матеріали про невиконання Острозькою міською радою рішення суду, щодо невиконання рішення окружного адміністративного суду по справі № 460/23141/23 від 04.12.2023 року, зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень за № 4213 від 21.10.2024. Працівниками відділення поліції № 3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області за вказаним зверненням проведено перевірку, в ході якої було встановлено що 26.01.2024 р. та 26.07.2024 р. під час сесій Острозької міської ради розглядалося питання, щодо надання згоди на прийняття у комунальну власність державного майна, а саме захисних споруд цивільного захисту, про те дане рішення прийняте не було. Отже, враховуючи те, що вказане питання виносилося на розгляд сесії, прямого умислу щодо невиконання судового рішення не було. Тож встановити винну особу за невиконання рішення суду, не представилося можливим, у зв`язку із тим, що дане питання розглядалося колективно та більша частина колективу не підтримали його».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Частиною другою статті 4 Закону № 1403-VIII передбачено, що державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Згідно частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст. 63 Закону № 1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону № 1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Із матеріалів справи слідує, що у зв`язку з невиконанням судового рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 460/23141/23 (виконавчий лист № 460/23141/23 від 26.01.2024) державний виконавець 16.09.2024 та 11.10.2024 виніс дві постанови про накладення на боржника штрафів, попередив його про кримінальну відповідальність і надіслав до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

В подальшому через невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без його участі, виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження і, відповідно, завершив примусове виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням державного виконавця, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

З аналізу правових норм, які належить застосувати до спірних правовідносин, можна дійти висновку, що закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII можливе лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення і не свідчить про неможливість його виконання.

Верховного Суду у постанові від 18.06.2019 року у справі № 826/14580/16 сформулював правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

Згідно з цією позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тому звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Таким чином, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до відповіді від 22.11.2024 № 21831-2024 Головного управління Національної поліції у Рівненській області щодо невиконання рішення суду у справі № 460/3368/21, за наслідками розгляду подання державного виконавця Головним управлінням Національної поліції у Рівненській області не приймались відповідні процесуальні рішення.

Отже, розглядаючи позов про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Крім того, за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду на момент її винесення залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину, звернення із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення) не є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. Відтак, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 750/9782/16-а, від 07.08.2019 у справі № 378/1033/17, від 04.09.2019 у справі №286/1810/17, від 07.10.2020 у справі № 461/6978/19, від 25.11.2020 у справі № 554/10283/18, від 13.12.2021 у справі № 520/6495/2020, від 08.12.2022 у справі № 457/359/21, від 02.11.2023 у справі № 580/4398/22.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Синюк І.В. від 17.10.2024 про закінчення виконавчого провадження № 74092086.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у справі № 460/2659/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар