Справа № 522/15321/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 522/15321/25

Перша інстанція: суддя Абухін Р. Д.,

повний текст судового рішення

складено 21.08.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2025 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

08.07.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.06.2025 року номер: 018656 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 прибув до України 15.11.2019, державний кордон перетнув легально через КПП «Конотоп» за паспортним документом громадянина рф для виїзду за кордон. Позивач проживає разом зі своєю сім`єю, а саме: зі своєю жінкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

15.09.2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області йому була видана довідка про звернення за захистом в Україні, що складена у відповідності до приписів Порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого Міністерством юстиції України 05.10.2011 за № 1146/1988. Строк дії зазначеної довідки 15.10.2022 року.

16.06.2025 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 16.06.2025 номер: 018656, з приписом покинути йому територію України у термін до 15.07.2025 року.

Також зазначає, що після початку у лютому 2022 року повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не має можливості повернутись до російської федерації, а також враховуючи, що за національністю є башкір та сповідає релігію ісламу, з ісламським способом життя та не розділяє внутрішньої та зовнішньої політики яку на теперішні час веде російська федерація то має обґрунтоване побоювання за своє життя та життя своїх рідних, що мешкають разом з ним. Не має відповідних коштів, ні родичів у третій країні до яких він разом з членами своєї родини міг би виїхати. Повернення його до російської федерації буде пов`язано з реальним ризиком для нього бути насильно мобілізованим до лав збройних сил російської федерації, з метою відправлення на війну, яку веде зазначена країна з Україною.

16.06.2025 року співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення та прийнято рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну, яким зобов`язано позивача покинути територію України до 15.07.2025.

Представник відповідача, ГУ ДМС України в Одеській області, заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивач, зважаючи на наявність сім`ї на території України та народження одного з неповнолітніх дітей на території України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на тимчасове проживання з указаних підстав, мав змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням суду та вважає його незаконним, прийнятим через неправильно установлені обставини, що мають значення для справи, в тому числі внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є громадянином російської федерації.

16.06.2025 року співробітниками ГУ ДМС в Одеській області, за адресою: м. Одеса, вул. Тараса Кузьміна, 33, виявлено громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень було встановлено наступне. Громадянин рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 , до України останній раз прибув 15.11.2019, державний кордон перетнув легально через КПП «Конотоп» за паспортним документом на його ім`я серії НОМЕР_1 , термін дії 30.08.2019- 30.08.2029.

Громадянин рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 , тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуваючи на території України постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

Встановлено, що станом на 16.06.2025 року ГУ ДМС в Одеській області громадянин рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 , на територій України перебуває незаконно, а саме проживав на території України перевищивши строк перебування більш як на 30 днів.

ОСОБА_1 написав що не потребує перекладача (а.с.40).

16.06.2025 року за порушення ч.2 ст. 203 КУпАП у відношення громадянина рф ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД №012041 (а.с.41) та постановою серії ПН МОД №012139 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн (а.с42).

ОСОБА_1 сплатив суму штрафу 28.07.2025 року (а.с.84).

16.06.2025 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 16.06.2025 номер: 018656, з приписом покинути територію України у термін до 15.07.2025 року. (а.с.14-16, 43-46).

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон № 3773-VI.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Так, частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що « 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України;…».

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено « 1. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

…4. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців».

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач по справі, як громадянином російської федерації, тривалий час перебував на території України без законних підстав, дозволений чинним законодавством, строк перебування на території України закінчився, але позивач добровільно рішення відповідача про примусове повернення до країни походження не виконав, з клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України чи отримання дозволу на імміграцію в Україну не звертався.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції з`ясовано, що в рамках адміністративної справи № 420/28014/23 встановлено, що ОСОБА_1 в березні 2015 року нелегально (пішки) перетнув кордон України. 15.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 420/28014/23 - залишено без змін.

За таких обставин, з огляду на відсутність у позивача документів на право перебування в Україні ( ОСОБА_1 не віднесено до осіб, яким надано статус біженця, і не є особою, яка потребує додаткового захисту) підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону № 3773-V, відсутні, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для примусового повернення до країни походження за межі території України.

Аналогічний правовий підхід при вирішенні спорів цієї категорії викладений у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі № 522/24609/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 522/23067/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 522/15129/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 522/11882/22.

Стосовно покликань апелянта про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення з огляду на відсутність перекладача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28 листопада 1978 року, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року, у справі «Артіко проти Італії» від 30 травня 1980 року).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

У спірних правовідносинах позивач сам відмовився від свого права на залучення перекладача, адже зазначив, що його не потребує. Вказана обставина підтверджена відповідним підписом ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення, який міститься в матеріалах справи, поясненнях, наданих ОСОБА_1 головному спеціалісту відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, а також рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 16.06.2025 номер: 018656.

Колегія суддів наголошує, що залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби зобов`язаний його забезпечити.

До того ж, у статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Оскільки у спірних правовідносин позивач сам відмовився від участі перекладача суд апеляційної інстанції не вважає його право за такої обставини порушеним.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №522/7918/22.

Щодо доводів апелянта про необхідність врахування обставин його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

Колегія суддів наголошує, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та народження дітей на території України, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та спрямовані лише на уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді І.Г. Ступакова Н.В. Вербицька