Справа № 280/3821/25
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2025 року м. Дніпросправа № 280/3821/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року (суддя Конишева Олена Василівна) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії від 31.03.2025; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області: зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , для призначення пенсії за віком періоди роботи, відображені у Трудовій книжці НОМЕР_1 від 18.09.1979 з 20.05.1991 по 25.12.2000; з 10.02.1991 по 05.05.1991; призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі поданої ним заяви від 07.02.2025.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 07.02.2025 звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Названа заява в порядку екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким прийнято рішення від 31.03.2025 № 26 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з відсутністю страхового стажу роботи необхідної тривалості.

Згідно з названим рішенням вік заявника 63 роки, загальний страховий стаж становить 15 років 0 місяців 7 днів. Не працює. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи відповідно до записів трудової книжки від 18.09.1979 серії НОМЕР_2 : з 20.05.1991 по 25.12.2000, оскільки відсутня сплата страхових внесків за зазначений період в індивідуальних відомостях про застраховану особу, на печатці не зазначено код установи та період роботи; з 10.02.1991 по 05.05.1991, оскільки дата наказу не відповідає даті прийняття на роботу.

Вважаючи протиправним таке рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, висновкам суду першої інстанції та доводам сторін, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Досягнення позивачем віку для призначення пенсії не є спірним в даній справі.

Спірним залишається питання щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 .

Щодо не зарахування періоду роботи з 20.05.1991 по 25.12.2000, оскільки відсутня сплата страхових внесків за зазначений період в індивідуальних відомостях про застраховану особу та на печатці не зазначено код установи, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач вперше звернувся до ПФУ із заявою про призначення пенсії у 2022 році, за наслідком розгляду заяви ПФУ прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 13.04.2022 № 6, яким обраховано страховий стаж ОСОБА_1 - 27 років 05 місяців 13 днів, у тому числі було зараховано страховий стаж за період з 20.05.1991 по 25.12.2000 (9 років 7 місяців 6 днів), вказане підтверджується формою РС-право за 2022 рік (а.с. 14 на зв.).

Відповідно до статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон № 1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи для призначення пенсії зараховується, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно із статтею 20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Записами трудової книжки позивача підтверджено, що у період з 20.05.1991 по 25.12.2000 позивач працював реалізатором у філії № 1 ОВІ «Інтерсистема», відсутність інформації про сплату страховим внесків роботодавцем не може бути правомірною підставою для обмеження реалізації особою права на пенсію, адже законодавство саме на роботодавця покладає відповідний обов`язок, на виконання якого не має вплив працівник.

Щодо не врахування відповідачем до загального стажу цього періоду, оскільки відсутній код ЄДРПОУ на печатці, колегія суддів звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України № 118 від 22.01.1996 затверджене Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введений в дію з 1 січня 1996 року. Відповідно до Положення Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) - це автоматизована система збирання, накопичення та опрацювання даних про юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, що знаходяться на території України, а також відокремлені підрозділи юридичних осіб України, що знаходяться за її межами.

Абзац перший пункту 5 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України в редакції постанови КМУ № 1298 від 17.08.1998 передбачав, що державний реєстр ведеться на основі нормативних, установчих (для включення до Державного реєстру) та ліквідаційних (для виключення з Державного реєстру) документів, а для суб`єктів підприємницької діяльності - на основі копії реєстраційної картки з відміткою про державну реєстрацію в органах державної реєстрації за місцезнаходженням суб`єкта.

За нормами пункту 5 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України в редакції постанови КМУ № 499 від 22.06.2005 присвоєння ідентифікаційних кодів з Реєстру здійснюється державними реєстраторами суб`єктам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. Ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Пункт 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України в редакції, застосований відповідачем станом на дату виникнення спірних правовідносин, набув чинності лише із внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2005 № 499 «Про внесення змін до Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України».

Відтак, у спірному періоді роботи позивача законодавство не містило вимогу щодо зазначення на печатці підприємства коду ЄДРПОУ, а тому відмова відповідача у зарахуванні періоду роботи з 20.05.1991 по 25.12.2000 є протиправною.

Щодо не зарахування позивачу періоду роботи з 10.02.1991 по 05.05.1991 з підстав, що дата наказу не відповідає даті прийняття на роботу, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що основним документам, на підставі якого органи ПФУ перевіряють наявність трудового стажу особи, є трудова книжка.

Трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 від 18.09.1979 містить, зокрема, такі записи: 10.02.1989 прийнятий водієм по перевезенню пасажирів особистим транспортом (наказ від 27.04.1989); з 05.05.1991 звільнений за власним бажанням (наказ № 199 від 05.05.1991).

Натомість зі спірного рішення вбачається, що відповідач відмовив у зарахуванні періоду роботи лише з 10.02.1991 по 05.05.1991, мотивуючи це тим, що дата наказу не відповідає даті прийняття на роботу.

Разом з цим варто зауважити, що відповідно форми РС-право (за 2022рік) при первинному зверненні ПФУ було зараховано період роботи з 10.02.1989 по 05.05.1991, натомість, відповідно до форми РС-право (за 2025 рік) період роботи з 10.02.1989 по 05.05.1991 не зарахований до страхового стажу позивача, що не відповідає принципу розумності та юридичної визначеності.

Більш того, є не обґрунтованою та протиправною відмова у зарахуванні періоду роботи з 10.02.1991 по 05.05.1991, адже навіть з урахуванням розбіжностей між датою прийняття на роботу та датою наказу, на підставі якого позивача прийнято на роботу, є безспірний той факт, що у період з 10.02.1991 по 05.05.1991 позивач працював водієм в кооперативі «Товариш».

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року в адміністративній справі № 280/3821/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 04 листопада 2025 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.

Повна постанова складена 04 листопада 2025 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова