Справа № 520/11155/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 р.Справа № 520/11155/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., повний текст складено 22.09.25 по справі № 520/11155/25

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України"

до Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про скасування постанови про накладення штрафу

ВСТАНОВИВ

Державне підприємство "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гапона Євгенія Вікторовича від 01.05.2025 у виконавчому провадженні №77804125, якою накладено штраф у сумі 5100 грн на Державне підприємство "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 відмовлено у задоволенні позову Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України".

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що рішення Господарського суду Харківської області від 23.02.2016 по справі №922/1890/14 передбачає вимогу позивачу передати стягувачу матеріальний предмет дизельне пальне, яке відповідає державним стандартам, в кількості 9924 літри. Зазначає, що згідно норми ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вилучити визначений у виконавчому документі предмет у боржника та передати його стягувачу. Стверджує, що позивач (боржник) жодного разу і жодним чином не відмовлявся виконати рішення суду шляхом передачі стягувачу та/або державному виконавцю предмета спору, проте резолютивна частина рішення суду не містить чіткого визначення предмета (речовини), що підлягає передачі, через що позивач не має можливості самостійно визначити, що саме належить передати. Звертає увагу, що з виконавчого документа незрозуміло, чи підлягає вилученню дизельне паливо стандарту ДСТУ 4840:2007 «Паливо дизельне підвищеної якості технічні умови», або зовсім інший товар дизельне паливо стандарту ДСТУ 7688:2015 «Паливо дизельне Євро. Технічні умови», державний виконавець був не в змозі визначити предмет (речовину), що підлягала вилученню для передачі стягувачу, як не в змозі визначити і боржник, а тому боржником не допускалось невиконання рішення, невиконання вимог державного виконавця, пропуск строків виконання вимог державного виконавця тощо. Наголошує, що ДП «ДГ «Комсомолець» ІСГ ПС НААН» письмово і вчасно повідомлено відповідача, у відповідь на отриману постанову про відкриття виконавчого провадження листом від 18.04.2025 №68 про неможливість виконання рішення суду з об`єктивних причин та необхідність уточнення резолютивної частини рішення. Не зважаючи на отримання письмового повідомлення позивача про об`єктивні причини неможливості виконання рішення без його роз`яснення судом, відповідач не вжив заходів для роз`яснення резолютивної частини рішення, а натомість одразу виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу. Зазначає, що державним виконавцем можуть бути винесені постанови про накладення штрафу виключно у разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин. Просить розглядати справу без участі представника позивача.

Учасники по справі не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до ст.268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст.287 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Учасники по справі отримали копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду, судову повістку, в т.ч. апеляційну скаргу, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Судом оприлюднено на веб-порталі судової влади України відповідну ухвалу про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Господарського суду Харківської області від 23.02.2016 у справі №922/1890/14, яке набрало законної сили, зобов`язано Державне підприємство "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України повернути фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 дизельне пальне, яке відповідає державним стандартам в кількості 9924 літрів.

На підставі наказу Господарського суду Харківської області від 11.03.2016 у справі №922/1890/14 старшим державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Гапоном Є.В. 16.04.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №77804125 про зобов`язання ДП "Дослідне господарство "Комсомолець" повернути ФОП ОСОБА_1 дизельне пальне у кількості 9924 літри, що відповідає державним стандартам.

Листом від 18.04.2025 №68 Державне підприємство "Дослідне господарство "Комсомолець" інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України" повідомило старшого державного виконавця про неможливість виконання постанови через невизначеність, які конкретно матеріальні цінності підлягають поверненню. У зв`язку з чим, просило не застосовувати штрафні санкції та звернутися до господарського суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення №922/1890/14 від 23.02.2016.

01.05.2025 постановою старшого державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області у ВП №77804125 накладено на боржника - ДП "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України» штраф на користь держави у розмірі 5 100,00 грн за не виконання судового наказу.

Не погоджуючись з постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у межах спірних правовідносин боржником судове рішення виконано не повністю, фактично формально, а саме без урахування висновків апеляційного суду, викладених у судовому рішенні, тобто, таке судове рішення не може вважатись виконаним, хоч боржник і вчинив певні дії для його виконання, а тому наявні підстави для застосування до позивача санкції за оскаржуваною постановою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.06.2016 року №1404-VIІІ «Про виконавче провадження» (далі по тексту Закон №1404-VIІІ).

Статтею 1 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з п.п. 1-2 ч.1 ст.3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст.5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно зі ст.10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 ст.26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно з ч.6 ст.26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Частиною 4 ст.19 Закону №1404-VIII передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Відповідно до ст.63 Закону №1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст.75 Закону №1404-VII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону №1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №640/9234/19.

На момент прийняття виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлений факт невиконання боржником рішення суду у встановлений законодавством строк, з приводу якого здійснюються заходи на його виконання. При цьому обов`язковою умовою накладення штрафу є невиконання судового рішення боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього. Поважними причинами невиконання рішення суду в розумінні норм Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Відтак, невиконання боржником рішення суду - тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання.

З матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження №77804125 відкрито щодо виконання наказу Господарського суду Харківської області від 11.03.2016 №922/1890/14 про зобов`язання Державного підприємства «Дослідне господарство «Комсомолець» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України повернути фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 дизельне пальне, яке відповідає державним стандартам в кількості 9924 літрів.

Колегія суддів звертає увагу, що Державним підприємством «Дослідне господарство «Комсомолець» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України у визначений державним виконавцем строк рішення суду не виконано.

У свою чергу, позивач, обґрунтовуючи поважність причин невиконання наказу Господарського суду Харківської області від 11.03.2016 №922/1890/14, зазначає про незрозумілість резолютивної частини вказаного судового рішення, а саме в частині визначення стандарту палива - дизельного пального в кількості 9924 л., яке на виконання рішення суду має бути передане боржником фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 .

Про наявність вказаних обставин, які на думку позивача, перешкоджають виконати у визначений строк судове рішення, останній повідомляв державного виконавця листом від 18.04.2025 №68 та просив одночасно звернутись до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення №922/1890/14 від 23.02.2016.

Колегія суддів зазначає, що положення процесуального законодавства передбачають перелік способів усунення недоліків судових рішень, зокрема, в порядку звернення до суду із заявою про роз`яснення судового рішення, або заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.245 Господарського процесуального кодексу України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

При цьому, суб`єктом звернення до суду із заявою про роз`яснення судового рішення можуть бути як державний виконавець, так учасник справи.

Натомість, право звернення до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення надано виключно стороні по справі.

Втім, у ході судового розгляду справи встановлено, що позивач, посилаючись на наявність перешкод у виконанні судового рішення, пов`язаних із недоліками його змісту, жодних активних дій, направлених на їх усунення, на момент винесення постанови про накладення штрафу не вчиняв.

Із відповідними заявами щодо роз`яснення рішення суду чи зміни способу та порядку його виконання до суду не звертався.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач повідомляв державного виконавця про невиконання рішення з поважних причин та просив звернутись до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду, оскільки в силу положень процесуального законодавства державний виконавець не наділений такою можливістю, на відміну від сторони по справі.

Отже, такі звернення боржника до державного виконавця не могли привести до необхідного результату.

Натомість, позивачем жодних процесуальних дій з метою усунення перешкод у виконанні судового рішення, на які він посилався, на момент винесення постанови про накладення штрафу не вчинялось.

Надаючи оцінку наведеним позивачем доводам в обґрунтування поважності причин невиконання судового рішення, колегія суддів доходить висновку, що останні не є об`єктивними причинами, які унеможливили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення, а отже не можуть бути визнані такими, що звільняють боржника від відповідальності за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Інших об`єктивних причин щодо невиконання судового рішення позивачем не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваної постанови державного виконавця від 01.05.2025 у виконавчому провадженні №77804125 про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду в порядку ст.63 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Підстави для розподілу судових витрат згідно зі ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 по справі № 520/11155/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий