Справа № 240/16568/24
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/16568/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева Марія Сергіївна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

03 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 05 серпня 2024 року №82 про відмову ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 29 липня 2024 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 29 липня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підтверджений період проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю (4 зона) з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року становить 05 років 09 місяців 28 днів. Трудовий стаж позивача на день подання заяви про призначення пенсії складав 31 рік 01 місяць 25 днів. Однак Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 05 серпня 2024 року винесено протиправне рішення № 82 про відмову у призначені пенсії у зв`язку з недостатністю підтвердженого періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №82 від 05.08.2024, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.07.2024 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", із врахуванням правових висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 має статус громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджується посвідченням категорії 4 серії НОМЕР_1 , виданим 15.05.2009 Житомирською обласною державною адміністрацією. Вказане посвідчення є дублікатом, який позивач отримав взамін посвідчення серії НОМЕР_2 від 24.01.1994.

Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання Коростенської міської ради від 18 червня 2024 року № 1686 позивач в період з 26 квітня 1986 року по 30 березня 1991 року постійно проживав та був зареєстрований в с. Холосне Коростенського р-ну Житомирської області, яке згідно постанови КМУ № 106 від 23 липня 1991 року віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона).

Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання Коростенської міської ради від 12 червня 2024 року № 1636 позивач в період з 07 лютого 1992 року по 29 грудня 2000 року постійно проживав та був зареєстрований в с. Чолівка Коростенського р-ну Житомирської області, яке згідно постанови КМУ № 106 від 23 липня 1991 року віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона).

З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 , звернувся до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 29.07.2024 про призначення йому пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1) за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

За наслідками розгляду поданої позивачем заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийняло рішення від 05.08.2024 №82, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №796.

Обґрунтовуючи відмову в призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в своєму рішенні вказало, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, заявник прожив в зоні посиленого радіоекологічного контролю, згідно паспортних даних та довідок №1686 від 18.06.2024, №1636 від 12.06.2024, станом на 01.01.1993 3 роки 9 місяців 13 днів. З 10.12.1987 по 26.12.1989 проходив дійсну військову службу.

До страхового стажу, згідно додатково наданих документів та записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 19.02.1990, не зараховано період навчання з 20.06.1990 по 14.12.1990, оскільки в даті про зарахування наявне виправлення, чим порушено п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, а також відсутня інформація про здобуття освіти та кваліфікації згідно з освітньо-кваліфікаційним рівнем.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішення про відмову у призначенні пенсії, позивача було повідомлено листом Головного управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 12.08.2024 №0600-0211-8/100611.

Вважаючи відмову у призначенні йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено період постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше 4-х років у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Разом з тим, щодо незарахування періоду навчання з 20.06.1990 по 14.12.1990 до загального стажу роботи позивача, суд зазначив, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Оскільки трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про період навчання, тому, на переконання суду, вона є достатнім підтвердженням права на зарахування такого періоду до страхового стажу.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що рішення від 05.08.2024 №82 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону № 796-XII, є протиправним та підлягає скасуванню.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення є неправомірним та таким, що ухвалене із неповним дослідженням обставин справи, а саме неврахуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що у свою чергу є грубим порушенням основоположних принципів адміністративного судочинства.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що до страхового стажу, згідно додатково поданих документів та записів трудової книжки, серії НОМЕР_3 від 19.02.1990, не зараховано період навчання, з 20.06.1990 по 14.12.1990, оскільки, в даті про зарахування наявне виправлення, чим порушено п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, а також, відсутня інформація про здобуття освіти та кваліфікації згідно з освітньо-кваліфікаційним рівнем.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІвизначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.

Абзацом 1 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

У пункті 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII визначені різні підстави для зниження пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи залежно від зони радіоактивного забруднення, на території якої такі особа проживала/працювала.

Зокрема, пункт 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачає, що:

- потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років (абзац 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII).

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З наведених положень Закону №796-XII вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 років станом на 01 січня 1993 року.

Крім того, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку в розмірі 2 роки.

Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Як встановлено судом, обґрунтовуючи відмову в призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в своєму рішенні вказало, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, заявник прожив в зоні посиленого радіоекологічного контролю, згідно паспортних даних та довідок №1686 від 18.06.2024, №1636 від 12.06.2024, станом на 01.01.1993 3 роки 9 місяців 13 днів. З 10.12.1987 по 26.12.1989 проходив дійсну військову службу.

До страхового стажу, згідно додатково наданих документів та записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 19.02.1990, не зараховано період навчання з 20.06.1990 по 14.12.1990, оскільки в даті про зарахування наявне виправлення, чим порушено п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, а також відсутня інформація про здобуття освіти та кваліфікації згідно з освітньо-кваліфікаційним рівнем.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позивачем не підтверджено період постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше 4-х років у зоні посиленого радіоекологічного контролю, тому відповідачем обгрунтовано не зараховано до періоду проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю період проходження військової служби із 10.12.1987 по 26.12.1989, оскільки відсутні докази, що у зазначений період позивач знаходився на території радіоактивного забруднення. До заяви про призначення пенсії позивач не надавав вказану довідку Органу самоорганізації населення Коростенської міської ради від 23 серпня 2024 року № 67 та акт від 23 серпня 2024 року № 67 про те, що він проживав без реєстрації в період з 01 квітня 1991 року 06 лютого 1992 року в с. Чолівка Коростенського р-ну Житомирської області та акт, що підтверджується розпискою-повідомленням до заяви від 29.07.2024, а відповідно їй і не могло бути надано та не надано оцінку відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Оскільки позивач та відповідач не оскаржують рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів статті 308 КАС України, не перевіряє та не надає оцінку висновкам суду першої інстанції у цій частині.

Щодо незарахування періоду навчання з 20.06.1990 по 14.12.1990 до загального стажу роботи позивача, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту" передбачено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, в тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, період навчання повинен зараховуватися до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі №242/2536/16-а.

З копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 встановлено, що ОСОБА_1 20.06.1990 зарахований на навчання відповідно до наказу №35 від 06.08.1990. 14.12.1990 відрахований у зв`язку із закінченням навчання, наказ №55 від 10.12.1990.

Запис в даті зарахування на навчання здійснено із виправленнями, що стало підставою для не зарахування ОСОБА_1 цього періоду навчання до страхового стажу.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з такими твердженнями відповідача з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Досліджені судом записи у трудовій книжці позивача свідчать про послідовність хронології подій періодів роботи та служби позивача.

Вказані записи засвідчені чітким відтиском печатки.

Суд зазначає, що неналежне заповнення роботодавцем трудової книжки не може бути підставою для позбавлення позивача права зарахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених у цій трудовій книжці.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи.

Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Таким чином, оскільки трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про період навчання, тому, на переконання суду, вона є достатнім підтвердженням права на зарахування такого періоду до страхового стажу.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення від 05.08.2024 №82 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону № 796-XII, є протиправним та підлягає скасуванню, отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно надав оцінку питанням, які не були предметом позову, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також установлених судом фактичних обставин справи. Разом із тим, відповідно до приписів статті 9 КАС України, суд зобов`язаний всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати всі обставини справи.

Отже, суд першої інстанції, досліджуючи законність рішення Головного управління Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії, правомірно надав оцінку усім мотивам, викладеним у рішенні відповідача, у тому числі щодо неврахування певних періодів до страхового стажу, оскільки саме ці мотиви були покладені в основу спірного рішення.

Таким чином, оцінка судом першої інстанції наведених обставин не виходить за межі предмета позову, а є складовою перевірки законності рішення суб`єкта владних повноважень у цілому.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оскаржуване рішення було прийнято без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а суд не може перебирати на себе функцію органу Пенсійного фонду України щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії та доданих до неї документів, а лише перевіряє відповідність чинному законодавству рішення суб`єкта владних повноважень, яке оскаржується в судовому порядку, в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву позивача від 29.07.2024 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.