Справа № 520/18263/25
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 р. Справа № 520/18263/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 31.07.25 по справі № 520/18263/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 третя особа: Міністерство оборони України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України з повним переліком періодів безпосередньої участі ОСОБА_1 у захисті країни;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 в повному обсязі грошового забезпечення за періоди з 23.07.2024р. по 31.07.2024р., з 01.09.2024р. по 31.10.2024р., а саме, премії, передбаченої Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, та передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" додаткової винагороди до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення таких заходів, загалом 142323 грн;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 повному обсязі матеріальної допомоги в розмірі 21 564 грн.;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 в повному обсязі надбавку за вислугу років 13 880 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду про повернення позовної заяви позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просить її скасувати, а справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що з доданих до адміністративного позову документів та з документів, доданих до клопотання про усунення недоліків видно, що позивач неодноразово, протягом тривалого часу, звертався до відповідача та вищестоящих органів Міністерства оборони та командування ЗСУ з приводу отримання інформації та виплат належних його сум грошової винагороди як з регулярних платежів, так і додаткової винагороди за участь у бойових діях. Але відповіді на них отримано лише 13.08.2025 року. Судом першої інстанції не враховано ту обставину, що позивач дізнався лише про те, що йому помилково чи навмисно не враховано дні, які він знаходився на бойових позиціях в безпосередьому зіткненні з супротивником, що повинно було врахуватись при обчисленні сум додаткової грошової винагороди. При нарахуванні остаточних сум виплат при звільненні з військової служби військовослужбовцю надається лише розрахунок виплат виходячи з кількості днів винагороди, але при цьому не вказуються дати. Саме це і стало підставою для постійного звернення позивача до відповідача. Вважав, що Харківським окружним адміністративним судом не з`ясовано усіх обставин по справі і таким чином рішення про повернення адміністративного позову є необгрунтованим та незаконним.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скрагу не скористався.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 Кодексу адміністративного судочинства України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність виправлення недоліків позовної заяви, а саме: надати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій вказати підстави та докази на підтвердження поважності причин пропуску такого строку, з урахуванням висновків ухвали; надати до суду уточнену позовну заяву, викладену у формі окремого документа та її копії відповідно до кількості учасників справи, яка за формою та змістом відповідає вимогам ст., ст. 160, 161 КАС України, в якій вказати виклад обставин справи, обґрунтування позовних вимог з урахуванням висновків даної ухвали та/або уточнити позовні вимоги, з урахуванням викладених позивачем в позовній заяві фактичних обставин спору та висновків цієї ухвали.

З матеріалів справи встановлено, що 28.07.2025 від представника позивача надійшло клопотання про усунення недоліків, в якому зазначено, що позивач був демобілізован з лав Збройних Сил України 01.11.2024 року. Після звільнення позивачу не виплачені: додаткова грошова винагорода; матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань; надбавка за вислугу років. Так, строк звернення до суду рахується з дати, коли позивачу стало відомо або мало стати відомо про порушення мого права. Зазначений строк позивачем пропущено, оскільки: після звільнення тривалий час позивач проходив лікування та медичну комісію, яку проводять експертні команди; тривалий час очікував виправлення помилки у витягу з рішення експертної команди та отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни; певний час перебував на лікуванні та реабілітації; тривалий час чекав нотаріальне підтвердження військовослужбовців про його безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України; мав обмежений доступ до юридичної допомоги та інформації про процедуру звернення у зв`язку зі знаходженням на стаціонарному лікуванні; вважав, що виплати будуть здійснені автоматично після завершення оформлення у військовій частині.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції зазначив, що хронологія та послідовність дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що строк звернення до суду був пропущений через відсутність його зусиль і належної старанності з приводу захисту свого права. Крім того, суд першої інстанції врахував, що на виконання ухвали від 16.07.2025 до суду представником позивача не подано уточнену позовну заяву, яка б містила належний виклад обставин спору, а також позовні вимоги з урахуванням висновків ухвали суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За матеріалами позовної заяви позивач заявив декілька позовних вимог, що випливають зі сфери публічної служби.

При цьому, частина цих вимог, які стосуються змісту довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України не відносяться до сфери регулювання КЗпП України та, відповідно, підпадають про правове регулювання в частині строків звернення до суду Кодексом адміністративного судочинства України.

Так, зокрема, за доводами позовної заяви позивач, крім іншого, не погоджується зі змістом довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Фактично згідно викладу обставин, що міститься в позовній заяві, позивач не згоден із змістом довідки, а не її ненаданням, як про це зазначено в прохальній частині позову. Таку довідку позивачу видано первісно 12.11.2024.

Стосовно решти позовних вимог слід зазначити, що частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Таким чином, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23 та від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23, від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23.

З матеріалів справи встановлено і не заперечується позивачем, що його звільнено зі служби 01.11.2024, тобто спірні правовідносини виникли за період нормативного регулювання нової редакції положень статті 233 КЗпП України, яка запровадила тримісячний строк звернення до суду.

За доводами позовної заяви позивач не наводить доводів про його необізнаність з сумами, що належали йому до виплати та вказує, що постійно звертався до відповідача з приводу їх невірного обчислення.

Так само, подана до суду представником позивача заява про поновлення строку звернення до суду не містить подібних доводів. Надана до суду копія грошового атестата № 183 свідчить про те, що його складено 15.11.2024. Так само, 15.11.2024 складено і Довідку № 1572/5041 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премії для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а також Довідка № 1572/5040 про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до розділу IV Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Між тим, в матеріалах справи наявна копія рапорту позивача датована 04.09.2024 адресованого до начальника служби пально-мастильних матеріалів логістики Військової частини НОМЕР_1 , в якому ОСОБА_1 просив виплатити йому при звільненні, зокрема, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань при звільненні зі служби за станом здоров`я; неотриману додаткову грошову виплату з 23.07.2024.

Також в матеріалах справи міститься заява позивача від 05.12.2024 до Міністерства оборони України, в якій останній просив надати запит до Військової частини НОМЕР_1 про надання довідки з правильно вказаними періодами його безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України; витяг з наказу з правильно вказаними пільговою та загальною вислугою років у Збройних Силах України; інформації про причини відсутності його в наказах командира в/ч НОМЕР_1 №354 від 03.10.2024 (за вересень), №550 від 03.11.2024 (за жовтень) про виплату додаткової грошової винагороди.

Тобто позивач принаймні ще 05.12.2024 звертаючись до Міністерства оборони України був обізнаний про невірно розраховану вислугу років та невірність зазначення у довідках, на його думку, перодів його безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

Таким чином, враховуючи нову редакцію статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" позивачем пропущено строк звернення до суду, який завершився 15.02.2025р. До суду адвокат в інтересах позивача звернувся 09.07.2025, надавши позовну заяву до канцелярії суду.

З урахуванням наведеного позивач при звільненні мав змогу визначити порушення свого права, усвідомлюючи неповне, на його думку, нарахування відповідних виплат.

Також, позивач щодо поважності причин пропуску звернення до суду, посилався на те, що після звільнення тривалий час позивач проходив лікування та медичну комісію, яку проводять експертні команди; тривалий час очікував виправлення помилки у витягу з рішення експертної команди та отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни; певний час перебував на лікуванні та реабілітації; тривалий час чекав нотаріальне підтвердження військовослужбовців про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України; мав обмежений доступ до юридичної допомоги та інформації про процедуру звернення у зв`язку зі знаходженням на стаціонарному лікуванні; вважав, що виплати будуть здійснені автоматично після завершення оформлення у військовій частині.

На підтвердження вказаного позивачем надано документи з медичних закладів, в тому числі виписки з медичного закладу.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні поважності причин пропуску строку звернення до суду слід виходити з правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 31.05.2023 у справі № 160/9356/22, згідно якої поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Нормами КАС України не розкрито зміст правових категорій "поважна причина пропуску процесуального строку", "дата, коли особа дізналась про порушення права", "дата, коли особа повинна була дізнатись про порушення права", але висновки Верховного Суду з приводу застосування статей 118, 121-123 КАС України викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №990/154/22, у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 28.03.2023р. у справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №640/25046/19, у постанові Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №320/7204/21, у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №520/3047/2020, у постанові Верховного Суду від 19.12.2022 у справі №420/13281/20, у постанові Верховного Суду від 10.01.2023 у справі №640/3489/21.

Так, та правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №990/154/22:

1) порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду;

2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та об`єктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №320/7204/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Також Верховний Суд зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Отже, право на звернення до суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення Голдер проти Великої Британії від 21.02.1975 р., Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Виходячи з принципу змагальності у адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

В справі Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії Європейським судом з прав людини зроблено висновок, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також за практикою ЄСПЛ, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230).

В даній справі що стосується перебування позивача у стані непрацездатності (на стаціонарному лікуванні), то згідно наданих представником позивача доказів, зокрема, виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 935, позивач перебував на лікуванні у період з 27.02.2025 по 14.03.2025. Інші долучені до позовної заяви документи медичного характеру не містять доказів непрацездатності.

Таким чином, перебування позивача на лікуванні відбулось вже після завершення строку, передбаченого для звернення до суду, внаслідок чого ця підстава не відповідає наведеній вище обов`язковій складовій підстав, які було визначено Верховним Судом як такі, що сукупно з іншими можуть свідчити про поважність причини пропуску строку звернення до суду, а саме: ця причина виникла протягом строку, який пропущено.

Ведення листування з різних питань з різними органами не впливає на дотримання строку звернення до суду в цій справі, оскільки жодним чином не обмежувало позивача у можливості звернутися до суду.

Доводи позивача про неможливість отримання правничої допомоги є безпідставними, оскільки позивача звільнено зі служби у листопаді 2024 року, внаслідок чого з листопада 2024 року він не перебував у зонах ведення активних бойових дій або у віддаленій місцевості, виконуючи завдання військової служби, а відтак мав змогу звернутися за правничою допомогою.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду через відсутність активної поведінки з приводу захисту своїх прав та інтреесів.

Поряд з тим, на виконання ухвали від 16.07.2025 до суду представником позивача не подано уточнену позовну заяву, яка б містила належний виклад обставин спору, а також позовні вимоги з урахуванням висновків ухвали суду.

Беручи до уваги ту обставину, що представником позивача не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу звернутись з даним позовом до суду у межах строків, встановлених законом, а судом з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не встановлено підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, та з огляду на те, що позивачем не усунуто повністю недоліки позовної заяви, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов підлягає поверненню.

Колегія суддів, переглянувши ухвалу суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті останньої, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 по справі № 520/18263/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Я.В. П`янова В.Б. Русанова