Справа № 420/9894/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/9894/25

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,

повний текст судового рішення

складено 19.06.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, адміністративну справу за апеляційною скаргою 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року у справі за позовом адвокатки Єрьоміної Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

04 квітня 2025 року адвокатка Єрьоміна В. А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до адміністративного суду з позовом до 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме: ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 26.01.2023 по 18.07.2022 у повному обсязі та у період з 19.07.2022 по 07.03.2025 не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100);

- зобов`язати виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 26.01.2023 по 18.07.2022 у повному обсязі та у період з 19.07.2022 по 07.03.2025 не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку №100.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокатка пояснює, що під час звільнення з військової служби 26.01.2023 її довірителю не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з 14.04.2017 по 28.02.2018.

Як указує адвокатка, остаточний розрахунок з виплати вказаної індексації відповідач здійснив 07.03.2025 в сумі 31594,82 грн, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 по справі №420/28634/24.

На думку адвокатки, оскільки відповідач не виплатив її довірителю при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року позовну заяву задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме: ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації, за період з 26.01.2023 по 26.07.2023.

Зобов`язав 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації за період з 26.01.2023 по 26.07.2023 у сумі 104 677,73 грн.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, суд першої інстанції вважав, що, у межах даної справи, наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з вини відповідача ОСОБА_1 не виплачені належні звільненому працівникові суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Суд першої інстанції установив, що період затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби цивільного захисту становить з 27.01.2023 по 06.03.2025 включно (770 календарних днів).

При цьому, суд першої інстанції врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (далі Закон №2352-IX), що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

За таких підстав, суд вважав, що спірний період щодо виплати середнього заробітку у цій справі становить з 26.01.2023 (день звільнення) по 07.03.2025 (день виплати індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення) із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.

Отже, під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.01.2023 по 07.03.2025 суд першої інстанції врахував обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 181 календарний день (з 27.01.2023 по 26.07.2023).

Тому, суд порахував, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 104 677,73 грн (578,33 грн х 181 календарний день).

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 1 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апелянт звертає увагу, що, відповідно до наказу ДСНС № НС-377 від 31.03.2025 «Про зміну найменувань і місць дислокації підпорядкованих підрозділів», змінено назву загону з 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області на 1 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України в Одеській області.

У доводах апеляційної скарги скаржник, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, указує на те, що, відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Так, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, здійснюючи обрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку №100, повинен врахувати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача не може бути істотно більшим, аніж виплачені відповідачем кошти на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/28634/24 в сумі 31 644,82 грн, що несвоєчасно виплачені під час звільнення позивача.

Наводить скаржник в апеляції також і постанову Верховного Суду від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19), в якій сформовано правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Далі скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Так, на думку апелянта, статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення до суду у спорах щодо виплати усіх належних працівникові сум при звільненні, який починає свій перебіг з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Апелянт констатує, що 25.01.2023 позивача звільнено зі служби цивільного захисту, останній отримав трудову книжку та остаточний розрахунок, а тому з наступного дня, відповідно до статті 120 КАС України, почався перебіг строку звернення до суду.

Водночас, позовна заява подана до суду лише у квітні 2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду з даним позовом.

Сторона позивача не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 проходив службу у 6 державному пожежно-рятувальному загоні Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області та на теперішній час виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджується копією витягу із наказу (по особовому складу служби цивільного захисту) №41 від 25.01.2023, за яким останнього звільнено у відставку ЗСУ (з виключенням з військового обліку) за пунктом 176 підпунктом « 3» (за станом здоров`я) 26 січня 2023 року (а.с.9).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі №420/28634/24, зокрема зобов`язано 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 14 квітня 2017 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року залишено без змін.

Згідно скріншоту, 07.03.2025, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року, на картковий рахунок позивача зараховано кошти у сумі 31594,82 грн (а.с.10).

13.03.2025 адвокатка Єрьоміна В. А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до відповідача з адвокатським запитом про надання копії довідки про його середній заробіток, відповідно до Порядку №100, з урахуванням перерахованої індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року по справі № 420/28634/24.

Однак, відповідач не відреагував на даний запит адвокатки.

Отже, ураховуючи, що відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів виходить з такого.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами частини 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції чинної на момент звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції чинної на момент звільнення позивача зі служби) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (в редакції чинної на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Матеріали справи свідчать, що при звільненні з 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 14.04.2017 по 28.02.2018, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Така індексація виплачена позивачу 07.03.2025 у сумі 31594,82 грн на виконання судового рішення.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що при звільненні позивача зі служби відповідач не провів з ним повний розрахунок, що свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень вимог статті 116 КЗпП України та має наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив період затримки розрахунку при звільненні з 27.01.2023 (наступний день після звільнення) по 06.03.2025 включно (день, що передує повному розрахунку).

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що скаржник не заперечує правомірність застосування судом першої інстанції відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, однак вважає, що суд першої інстанції не застосував висновки Верховного Суду, які полягають у тому, що, відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні. Тобто, на думку скаржника, суд мав застосувати принцип співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оцінюючи такі доводи колегія суддів виходить з такого.

З 19.07.2022 набрав чинності Закон № 2352-IX, яким стаття 117 КЗпП України викладена в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Середній заробіток обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З викладеного вбачається, що суд першої інстанції вірно розрахував середньоденну заробітну плату позивача, яка, відповідно до розрахунково-платіжної відомості на виплату грошового забезпечення з січня 2022 року по лютий 2023 року (а.с.53) становить 578,33 грн (листопад 2022 року 13 696,76 грн + грудень 2022 року 21581,52 грн / 61 календарних днів).

Відповідно до статті 117 КЗпП України, шестимісячний період, у даному випадку, становить з 27.01.2023 по 26.07.2023 - 181 календарних днів.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за 181 календарних днів становить 104 677,73 грн (578,33 х 181).

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта в частині застосування принципу співмірності.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум принципу співмірності.

ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановленню підлягає:

(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;

(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;

(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.

Тобто, в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.

Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.

Так, з обставин справи вбачається, що невиплачена позивачу при звільненні сума індексації грошового забезпечення становить 31594,82 грн.

З матеріалів справи вбачається, що, згідно розрахунково-платіжної відомості на виплату грошового забезпечення з січня 2022 року по лютий 2023 року (а.с.53), при звільненні позивачу виплачено 222 884,87 грн.

Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 254 479,69 грн (222 884,87 + 31 594,82).

З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 31594,82 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 12,41 % (31594,82 / 254479,69 х 100).

Враховуючи встановлені обставини справи, зокрема підстави несвоєчасного виконання рішення відповідачем, колегія суддів вважає можливим застосувати в даному випадку принцип пропорційності.

Як установлено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має бути нарахований та сплачений на користь позивача становить 104 677,73 грн.

Істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 31594,82 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 12,41 %.

Виходячи з принципу пропорційності, виплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 12 990,51 грн, тобто 12,41 % від 104 677,73 грн.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі № 420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не урахувавши частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат, неправильно визначив суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції належить змінити, шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов`язати 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 12 990,51 грн».

Також у доводах апеляційної скарги указано про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Апелянт указує, що 25.01.2023 позивача звільнено зі служби цивільного захисту, останній отримав трудову книжку та остаточний розрахунок, а тому з наступного дня, відповідно до статті 120 КАС України, почався перебіг строку звернення до суду.

Водночас, позовна заява подана до суду лише у квітні 2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим статтею 233 КЗпП України.

Оцінюючи даний довід апеляції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поруч із цим, згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 за схожих фактичних обставин сформував висновок, який полягає у тому, що встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи згадану постанову, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) та від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

У підсумку Верховний Суд резюмує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а відтак, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України).

Як свідчать обставини справи за позовом ОСОБА_1 , остаточний розрахунок з ним проведений 07.03.2025, а тому місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати.

Водночас, до суду позивач звернувся 04.04.2025, тобто в межах місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічний правовий висновок викладений також і в постанові Верховного Суду від 30 січня 2025 року по справі № 320/26833/23.

Колегія суддів вважає, що скаржник в апеляційній скарзі, указуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, помилково ототожнює виплату всіх належних сум, які належать працівнику при звільненні та суму стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідних сум при звільненні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про необхідність виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 104 677,73 грн.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, не передбачений.

Керуючись статтями 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року змінити, шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобов`язати 1 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області () виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 12990 (дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн 51 коп.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко