Справа № 600/172/25-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/172/25-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Брезіна Тетяна Миколаївна

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

03 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо не звільнення старшого слідчого відділення №3 (смт. Глибока) слідчого відділу Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням з 31.12.2024 р., на підставі поданого нею рапорту про звільнення зі служби в поліції від 01.12.2024 р.;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області прийняти рішення про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділення №3 (смт.Глибока) слідчого відділу Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням з 13.12.2024 р. на підставі поданого нею рапорту про звільнення зі служби в поліції від 01.12.2024 р.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.04.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 01.12.2024 позивач звернулась до відповідача із рапортом про звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 31.12.2024 р., однак відповідачем станом на 13.01.2025 р. не видано наказ про звільнення позивача. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем у листі від 13.12.2024 р. відмовлено у звільненні позивача з посиланням на пп. «ж» п. 63 Положення №114, однак позивач вважає протиправним застосування норм вказаного Положення №114, який регламентував порядок звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ, а не поліції. Позивач зазначає, що норми п. 68 Положення №114 не передбачають обов`язку позивача відпрацювати 3 місяці з моменту подання рапорту про звільнення, а також у вказаному пункті норми йдеться про звільнення зі служби за особистим проханням, а не за власним бажанням, як передбачено у п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Також, позивач стверджує, що норми Положення №114 не передбачають надання доказів поважності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а передбачають лише зазначення цієї причини. Позивач стверджує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що позивачці було відмовлено у задоволені рапорту та повідомлено, що звільнення зі служби в поліції раніше 3 х місячного терміну можливе тільки при наявності поважних причин, що перешкоджають виконання службових обов`язків, вичерпний перелік яких зазначених у Постанові № 413. У зв`язку із тим, що в рапорті позивача, вказані причини не зазначені, а до рапорту не додано жодного документи на їх підтвердження, керівництвом ГУНП було констатовано можливе рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням не раніше 3 х місячного терміну з дати отримання рапорту ГУНП, а саме, 06.03.2025 (з врахуванням від 06.12.2024 + 3 місяці). Позивачу також у листі було роз`яснено про необхідність надання відповідного висновку лікарської або лікарсько-експертної комісії на підтвердження поважних причин для звільнення зі служби. Крім того, припинення служби в поліції за станом здоров`я (через хворобу) є окремою підставою для звільнення. Проігнорувавши роз`яснення в листі ГУНП позивач не зверталась до УКЗ ГУНП, а навпаки, в рапорті від 01.12.2024 визначила, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, претензій щодо звільнення немає. Між сторонами не було досягнуто домовленості щодо можливості звільнення позивача із вказаної у рапорті дати, а тому доводи про наявність підставі для звільнення позивача з 31.12.2024 р. є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 14.02.2020 на підставі контракту, перебувала на службі в Національній поліції України на посаді старшого слідчого відділення №3 (смт.Глибока) слідчого відділу Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

01.12.2024 позивач подала до відповідача рапорт про звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. Позивач просила її звільнити у найкоротші терміни, а саме з 31.12.2024, від проходження ВЛК відмовилась, претензій щодо звільнення не має.

13.12.2024 відповідачем повідомлено позивача, з посиланням на норми Положення №114, що рішення про звільнення позивача за власним бажанням може бути прийнято не раніше 3-х місячного терміну з дати подання первісного рапорту на звільнення, який був отриманий 06.12.2024. Також було вказано про можливість звільнення у коротший строк виключно на підставі відповідного висновку лікарської або лікарсько-експертної комісії.

13.01.2025 позивач подала до відповідача рапорт із повідомленням про припинення несення служби з 14.01.2025 та надіслано виданий позивачу спеціальний жетон та службове посвідчення.

Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не вчинення дій з її звільнення на підставі рапорту від 01.12.2024 , позивач звернулась до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поважність причин звільнення з підстав погіршення здоров`я позивача повинно було бути підтверджено відповідним висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії, що погіршення стану здоров`я позивача перешкоджає несенню служби, що і було б поважною причиною для звільнення позивача у коротші строки.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі-Закон №580).

Відповідно до частин 1, 3 4, статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (Закон №580) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Законом від 15.03.2022 №2123-IX «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» частину першу статті 60 Закону №580-VIII викладено в новій редакції, згідно з якою відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Як правильно вказав суд першої інстанції, зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01 травня 2022 року, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку, зокрема, припинення служби в поліції.

Тому, позивач помилково вважає, що до спірних правовідносин застосовуються норми ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Пунктом 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (Положення № 114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно із пп. «ж» п. 63 Положення № 114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пп. «ж» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Оскільки до спірних правовідносин застосовуються приписи п. 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акта у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

При цьому, у межах передбаченого п. 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 у справі №160/3607/19, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 31.01.2024 у справі №520/16737/21.

Відтак, поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням раніше, ніж за три місяці після подачі ним відповідного рапорту про звільнення, за умовами наявності домовленості між ним та керівництвом.

Така домовленість полягає з одного боку в зазначенні поліцейським у рапорті конкретної дати, з якої він має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, а з іншого - у згоді уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Вирішення питання щодо звільнення поліцейського зі служби у поліції за власним бажанням у строк, коротший ніж три місяці, має вирішуватися безпосередньо керівництвом уповноваженого органу, що відноситься до виключної компетенції та дискреції відповідного суб`єкта владних повноважень.

Крім того, норми чинного законодавства не містять імперативної вказівки звільняти поліцейських зі служби в поліції за власним бажанням у випадку зазначення у рапорті конкретної дати звільнення, тобто у строк, коротший ніж три місяці.

У даному ж випадку між сторонами не було досягнуто домовленості щодо звільнення позивача у коротший строк ніж 3 місяці.

Таким чином, відмова у звільненні позивача зі служби у строк, коротший ніж 3 місяці, відповідає положенням чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Варто зауважити, що обов`язковою умовою для звільнення за п.п. «ж» п. 64 Положення №114 є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу».

Згідно із положеннями Постанови №413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості.

Таким чином, поважність причин звільнення з підстав погіршення здоров`я позивача повинно було бути підтверджено відповідним висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії, що погіршення стану здоров`я позивача перешкоджає несенню служби, що і було б поважною причиною для звільнення позивача у коротші строки.

Тому, є помилковими доводи позивача про достатність зазначення у рапорті лише причин поважності для звільнення без надання відповідних підтверджуючих документів, оскільки лише на підставі такого зазначення неможливо визначити, що погіршення стану здоров`я позивача перешкоджає несенню служби та потребує звільненню в найкоротші строки.

До того ж, припинення служби в поліції за станом здоров`я (через хворобу) є окремою підставою для звільнення, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону №580, однак позивач відмовилась у рапорті від проходження ВЛК, що ставить під сумнів вказані у рапорті підстави для звільнення.

При цьому, позивачем не виконано вимоги Положення №114 та Постанови №413 та не додано до рапорту від 01.12.2024 підтверджуючих доказів існування реальних перешкод проходити військову службу за станом здоров`я, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення позивача у строк коротший ніж три місяці.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Мацький Є.М.