Справа № 204/11206/25
Суддя: Чапала Г. В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/204/75/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого судді Чапали Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Азарян Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_2 , про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

УСТАНОВИВ:

У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що у вересні 2025 року після встановлення мобільного застосунку Резерв+ він отримав у застосунку повідомлення про існування відносно нього штрафу за вчинене адміністративне правопорушення. Побоюючись примусового стягнення штрафу через виконавчу службу, а також його подвійного стягнення позивачем було у мобільному застосунку сформовано згоду на розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що жодних відомостей про те, яке саме адміністративне правопорушення ним було вчинено, коли воно вчинене, чи наявні докази на підтвердження його вчинення тощо, мобільний застосунок Резерв+ не містив, єдина інформація, яка була відображена як причина накладення штрафу це «не прибули за повісткою до ТЦК та СП». 22 вересня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 (тобто відповідачем) винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №R90943 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. Вважає накладене адміністративне стягнення безпідставним, постанову про накладення адміністративного стягнення протиправною та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на наступні обставини.

По-перше, надана відповідачем постанова №R90943 від 22 вересня 2025 року не містить відомостей про посадову особу, яка склала дату постанову, не містить жодного підпису та печатки. Тобто, позивачу незрозуміло, яким чином було розглянута справа про адміністративне правопорушення, ким здійснювався розгляд та яким чином було винесено постанову, яка взагалі не містить підписів. Отже, постанова №R90943 від 22 вересня 2025 року не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП щодо змісту постанови, не містить відомості про особу, яка її склала, не містить підпису, а тому не може вважатись законною.

По-друге, разом із постановою відповідачем надано копію повістки №3606738, від 26 травня 2025 року про необхідність прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_4 о 14:00 год. 05.06.2025 року. Проте жодні повістки особисто позивачу не вручались, крім того позивач не отримував жодних поштових відправлень від відповідача, не відмовлявся від їх отримання та не отримував жодних повідомлень від служби поштового зв`язку по надходження листа від відповідача. Будь-які повідомлення позивача за наявним номером телефону та/або вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК» не здійснювались. Зі змісту наданої відповідачем повістки №3606738 вбачається, що вона не містить підпису позивача, крім того відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту направлення такої повістки засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із описом вкладення (квитанцію про сплату послуг поштового зв`язку, копію повідомлення про вручення листа або лист із відміткою про причини невручення тощо), таким чином відсутні будь-які відомості про те, що позивач взагалі був обізнаний про існування такої повістки, отримував її або відмовився від її отримання тощо. Вказана обставина є суттєвою, оскільки відсутність обізнаності особи про виникнення певного обов`язку не може свідчити про умисне невиконання такого обов`язку. Отже, винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було передчасним, оскільки посадовою особою взагалі не з`ясовано чи був обізнаний позивач про таку повістку.

По-третє, відповідачем не дотримано строки накладення адміністративного стягнення. Адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яке полягає, зокрема, у неявці за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не носить характеру триваючого, а є одноактним, вичерпується фактом неприбуття до певного місця у визначені дату та час. Натомість оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу винесена 22.09.2025 року, тобто після закінчення визначеного ст. 38 КУпАП строку накладення адміністративного стягнення.

З урахуванням наведених обставин ОСОБА_1 просив суд скасувати оскаржувану постанову із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також цією ухвалою залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача Горбатова Г.А. зазначила, що відповідачпозов не визнає, виходячи з наступного. 22 вересня 2025 року позивач за допомогою мобільного застосунку «Резерв+», тобто через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, маючи порушення правил військового обліку, створив та подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що особа не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності. Того ж дня, за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що позивач в порушення вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», не з`явився за викликом повісткою № 3606738 для уточнення даних, направленою засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» за номером поштового відправлення 323, про причину неявки не повідомив, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), у зв`язку з чим, враховуючи вищезазначену заяву, було винесено постанову про адміністративне порушення за номером R90943 від 22.09.2025 року за відсутності позивача, якою накладено стягнення у вигляді штрафу у сумі 17000.00 грн. Станом на дату подачі відзиву на позовну заяву штраф сплачений. Посилаючись на ч. 1 ст. 78 КАС України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, зазначила, що згідно отриманої заяви, в порядку ст. 279-9 КУпАП, позивач визнав факт вчинення правопорушення та надав особисту згоду про притягнення його до відповідальності за його відсутності. Також, у пред`явленому позові позивач не заперечує сам факт вчиненого правопорушення. Матеріали справи містять належні докази надіслання та/або вручення позивачу повістки № 3606738 про прибуття для уточнення даних, яка була направлена (трек-номер АТ «Укрпошта» 323 та опис вкладення) на адресу позивача, за якою він зареєстрований, таким чином відповідачем доведений факт виконання свого обов`язку щодо завчасного направлення позивачу повістки № 3606738, однак за повісткою позивач до відповідача не з`явився, чим порушив правила військового обліку.

Відтак, на думку відповідача, позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України правомірно, правопорушення є триваючим, а отже, під час розгляду адміністративної справи посадовою особою застосовується норма закону, яка діє на час виявлення правопорушення. З урахуванням зазначеного просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Окрім того, 04 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якому позивач заперечив проти доводів відповідача, та зазначив, що з доданих до відзиву доказів вбачається, що на поштовому конверті міститься довідка про причини повернення/досилання, де зазначено, що відправлення «досилається», а нижче вказано «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», тобто неможливо визначити за якою саме причиною досилається дане відправлення. Більше того, у довідці визначено, що відправлення саме «досилається», а не «повертається», оскільки це різні підстави і співробітником пошти визначено саме досилання, проте незрозуміло звідки та куди таке відправлення досилається. Більше того, наданий відповідачем опис вкладення у лист не містить ані підпису, ані печатки уповноваженої особи, яка здійснює відправлення поштової кореспонденції, що ставить під сумнів достовірність доводів відповідача. За трекінгом відправлення за номером, що відображений на конверті 323, вбачається, що відправлення прийнято у м. Києві за індексом 05300, а також вказано, що 10.06.2025 року відправлення вручено одержувачу, хоча сам відповідач вказує у відзиві, що лист було повернуто 30.05.2025 року, тому незрозуміло як він міг бути вручений 10.06.2025 року. Відомості трекінгу щодо вручення відправлення одержувачу явно не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо самим конвертом, на якому вказано, що відправлення не було вручене та поясненнями відповідача, наведеними у відзиві. Таким чином позивач категорично заперечив факт будь-якого повідомлення про надходження на його адресу будь-яких поштових відправлень від відповідача, зазначивши, що вказана обставина є суттєвою, оскільки відсутність обізнаності особи про виникнення певного обов`язку не може свідчити про умисне невиконання такого обов`язку. Окрім того заперечив факт визнання ним провини, вказуючи на те, що штраф було ним сплачено виключно для запобігання примусовому стягненню такого штрафу, арешту коштів/рахунків тощо, що жодним чином не впливає на доведеність провини позивача.

В судове засідання, призначене на 04 листопада 2025 року позивач не з`явився, 28 жовтня 2025 року направив на адресу суду заяву про розгляд справи без участі позивача, власні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, у скерованому на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» відзиві на позовну заяву представник відповідача Горбатова Г.А. просила провести розгляд справи без участі представника відповідача.

Згідно ч.1 ст. 205 КАС, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи факт неявки учасників справи, враховуючи положення ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22 вересня 2025 року Начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №R90943 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.

У постанові зазначено, що за результатами вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов?язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст. 22 ЗУ «Про військовий обов?язок і військову службу»), встановлений абзацом сьомим частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, враховуючи, що скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Таким чином, діяння гр. ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, як порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яке вчинено в особливий період.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Правила військового обліку встановлені Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Постанова КМУ від 30.12.2022 року №1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

За змістом цих нормативно-правових актів, військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період.

За визначенням, у Законі України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

За змістом ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною першою статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 статті 210-1 КУпАП (в редакції чинній на момент складення оскаржуваної постанови) передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) згідно ст. 235 КУпАП розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст. 235 КУпАП розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210 КУпАП, віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, від імені яких розглядати справи мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ч.2 ст. 251 КУпАП).

Згідно зі ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до ст. 256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, інші відомості, необхідні для вирішення справи.

При складанні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу адміністративного правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

В силу ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складання ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно ч. 7 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Щодо дотримання строків притягнення позивача до відповідальності, суд виходить з наступного.

КУпАП не містить визначення поняття «триваюче» правопорушення. В теорії адміністративного права триваючими визначаються правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його неповністю чи неналежним чином.

Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Приписом ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено обов`язок громадян з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці зокрема з метою направлення для проходження медичного огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Отже, характерною ознакою вчинення триваючого правопорушення є те, що час його вчинення не обмежується якимось моментом у часі або конкретною датою, а час його вчинення характеризується тривалим часовим періодом і завершується або припиненням правопорушення особою самостійно, зокрема виконання нею обов`язку, або притягненням її до відповідальності, або скасування закону, який визнає таке діяння правопорушенням.

При цьому. відповідно до ч. 7 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Обов`язок прибути для уточнення даних до ІНФОРМАЦІЯ_1 виник у позивача 05 червня 2025 року (відповідно до повістки №3606738), про що прямо зазначено у її тексті та не заперечується відповідачем.

Враховуючи, що виклик позивача на 05 червня 2025 року, здійснено ІНФОРМАЦІЯ_3 , у направленні зазначено точну дату і час, а позивач не з`явився за вказаним викликом до відповідного закладу, у той час як відповідач був безпосередньо обізнаний про таку неявку, відповідно 05 червня 2025 року є датою вчинення адміністративного правопорушення та датою його виявлення. Тобто днем вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП, є день, коли позивачем не вчинені дії, які він повинен вчинити.

Між тим, оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення №R90943 була складена 22 вересня 2025 року, тобто поза межами строку накладення адміністративного стягнення встановленого ч. 1 ст. 38 КУпАП.

Наведений висновок узгоджуються з висновком Верховного Суду, зробленими в постанові від 17.07.2019 року в справі №601/952/16.

Вищевказані обставини є підставою для визнання протиправною оскаржуваної постанови та її скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для позивача, що знаходиться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Порушення норм процесуального права, недотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення суб`єктом владних повноважень при складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання адміністративної відповідальності особи, яка вчинила правопорушення.

Відповідно до вимог п. 7 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Тобто приписи ст. 247 КУпАП є імперативними, а отже, вказують на те, що суд, у разі закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтями 210 та 210-1 цього Кодексу повинен лише закрити справу і не вирішувати жодних інших питань, в тому числі щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, винуватості чи невинуватості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у скоєнні правопорушення, яке ставиться їй у провину.

Крім того, зі змісту статті 247 КУпАП випливає, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП).

Враховуючи, що судом встановлено порушення відповідачем строку накладення на позивача адміністративного стягнення, що є самостійною підставою для визнання протиправною та скасування спірної постанови, суд не надає оцінку по суті вчиненого позивачем правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.

Частиною 3 ст. 286 КАС України передбачено вичерпний перелік рішень які має право прийняти місцевий загальний суд як адміністративний за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, аналізуючи обставини притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення, що відповідає положенням п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України. Інші аргументи позивача, визначені ним як підстави позовних вимог, не мають вирішального значення для розгляду справи по суті та не спростовують висновків суду про задоволення позову.

Щодо позовної вимоги закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, суд має відзначити наступне.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року в справі №601/952/16 відзначив, що «закриваючи провадження в адміністративній справі суд першої інстанції вийшов за межі процесуальних повноважень, адже відкриття та вчинення адміністративного провадження у сфері забезпечення мобілізаційної підготовки та мобілізації належить до дискреційних повноважень відповідача. Належним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є скасування постанов по справі про адміністративне правопорушення. Стаття 284 КУпАП України визначає види постанов по справі про адміністративне правопорушення, зокрема, постанову про закриття справи. Отже, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення може мати місце лише в рамках розгляду справи у порядку, визначеному КУпАП. Приймаючи постанову про закриття провадження у справі по адміністративній справі відносно позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права та ухвалив в цій частині незаконне рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення».

Враховуючи зазначені обставини, у частині вимог закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 3 статті 210-1 КУпАП позов задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 5, 9, 72, 77, 80, 90, 94 242, 245, 246, 250, 255, 271, 286, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову №R90943 від 22 вересня 2025 року, винесену начальником Центрально-Чечелівського об`єднаного районного у м. ІНФОРМАЦІЯ_6 , про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 17 000,00 грн. і закрити справу про адміністративне правопорушення.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду згідно з вимогами ч. 4 ст. 286 КАС України протягом десяти днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання ними його копії.

Рішення набирає законної сили протягом десяти днів із дня його проголошення, або десяти днів з дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Повний текст рішення складено 04.11.2025 року.

Суддя