Справа № 160/24402/25
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
25 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно.
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно у сумі 85 927 гривень 84 копійки з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 у період з 15.04.2011 року по 19.12.2021 року проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №266 від 17.12.2021 року ОСОБА_1 звільнено з військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з закінченням строку контракту.
16 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив надати йому:
- довідку про розміри основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;
- копії карток особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;
- довідку про розмір виплати мені індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із зазначенням застосованих базових місяців.
Листом командира військової частини НОМЕР_1 №680/204/5/324пс від 02.07.2025 року позивача повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не володіє запитуваною інформацією, рекомендовано звернутись до Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України (м.Одеса).
ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно, у зв`язку з чим представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
01 вересня 2025 року на адресу військової частини НОМЕР_1 направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
02 вересня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
Відповідно до пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01 грудня 2015 року).
Відповідно до статті 51 Бюджетного Кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. За таких обставин військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом.
Військова частина НОМЕР_1 - це бюджетна організація, підпорядкована Міністерству оборони України, у своїй діяльності керується Законами України, Указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністра оброни України і являється структурним підрозділом Міністерства оборони України.
Згідно з пунктом 1.3 «Про внесення змін до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України», затверджених наказом Міністерства оборони України №16 від 17 січня 2018 року розпорядниками бюджетними коштами за кошторисом Міністерства оборони України є: Міністр оборони України - головний розпорядник; командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів), Голова Адміністрацій державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів другого рівня); командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів третього рівня).
Керуючись вищевказаним наказом Міністра оборони України, військова частина НОМЕР_1 є розпорядником бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України третього ступеня.
Відповідно до пункту 4.3 (зміни від 01.06.2009 №263) до Наказу №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», діючого на період спірних правовідносин (від 11.06.2008, який втратив чинність від 07.06.2018), нарахування військовослужбовцям грошового забезпечення здійснюється на підставі таких первинних документів:
1. Наказу командира військової частини;
2. Грошового атестату;
3. Розрахунку грошового забезпечення за спірний період.
Як вбачається з позовної заяви, позивачем не надано до позову грошового атестату із зазначенням нарахувань саме за спірний період, сум грошового забезпечення, а також розрахунку, підтвердженого фінансовою службою військової частини.
А отже, що розрахунки мають бути з 01.11.2015 по 28.02.2018 взятими заздалегідь, щоб була можливість побачити збільшення грошового забезпечення з урахуванням до Порядку.
Наказом Міністерства оборони України №44 від 27.01.2016 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» (зі змінами) врегульовано розмір грошового забезпечення військовослужбовцям на 2016 рік.
Тобто, підвищення у грудні 2015 року місячного грошового забезпечення за рахунок постійних його складових визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» склало 6134, 80 грн., що в 2.7 рази перевищило суму ймовірної індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року або на 3832,16 грн.
Також у грудні 2015 року до Порядку внесені зміни, якими запроваджено єдині підходи для проведення індексації, в тому числі грошового забезпечення (постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»).
Відповідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.
З урахуванням викладеного, на думку представника відповідача, позивач не довів факту порушення його права первинними документами. Також, оскільки підвищення розміру грошового забезпечення з урахуванням постійних складових випереджаючим шляхом на суму 3832,16 грн. в грудні 2015 року було в 2.7 рази вище розміру суми можливої індексації, тому в даному випадку відсутні правові підстави нарахування індексації.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_3 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 15.04.2011 року по 19.12.2021 року проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №266 від 17.12.2021 року ОСОБА_1 звільнено з військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з закінченням строку контракту.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 року в справі №160/12030/22 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії стягнення індексації грошового забезпечення задоволено частково та вирішено:

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 01.12.2018 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 01 грудня 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року в справі №160/12030/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково та постановлено:

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 року в частині задоволених вимог скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за квітень 2016 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за квітень 2016 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень) 60 коп.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 року в справі №160/12030/22 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року в справі №160/12030/22 військовою частиною виплачено ОСОБА_1 69,22 грн.

16 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив надати йому:

- довідку про розміри основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;

- копії карток особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;

- довідку про розмір виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із зазначенням застосованих базових місяців.

Листом командира військової частини НОМЕР_1 №680/204/5/324пс від 02.07.2025 року позивача повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не володіє запитуваною інформацією, рекомендовано звернутись до Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України (м.Одеса).

ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно, у зв`язку з чим представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Отже, вказаною нормою передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно частини 1 статті 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. (ст.9 Закону).

Таким чином, індексація грошового забезпечення передбачена відповідним законом.

Статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 05.10.2000 року №2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Дійсно, індексація здійснюється не завжди, а лише тоді, коли індекс споживчих цін перевищує поріг індексації.

Зокрема, поріг індексації, починаючи з січня 2016 року, встановлено в розмірі 103%.

Індексації підлягає заробітна плата працівників у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Водночас, Державний комітет статистики опублікував індекси цін (індекси інфляції) за грудень 2015 року.

Індекс споживчих цін (ІСЦ/індекс інфляції) грудня 2015 року становив 100,7%.

Матеріали справи містять розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 19.12.2021 року.

У графі 96 цього розрахунку зазначено, що індекс споживчих цін становить 100,70%.

Отже, поріг індексації в грудні 2015 року не перевищено, тому відсутні підстави для нарахування позивачеві індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року, та як наслідок відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Суд враховує, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 року в справі №160/12030/22 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії стягнення індексації грошового забезпечення задоволено частково та вирішено:

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 01.12.2018 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 01 грудня 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року в справі №160/12030/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково та постановлено:

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 року в частині задоволених вимог скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за квітень 2016 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за квітень 2016 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень) 60 коп.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 року в справі №160/12030/22 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року в справі №160/12030/22 військовою частиною виплачено ОСОБА_1 69,22 грн.

Відтак, спір щодо виплати індексації грошового забезпечення позивачеві за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року вже є вирішеним в межах справи №160/12030/25, рішення в якій набрало законної сили.

Відповідно до пункту 23 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки основна вимога не підлягає задоволенню, похідні вимоги щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців», також задоволенню не підлягають.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З урахуванням відмови в задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник