Справа № 160/31074/25
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

04 листопада 2025 рокуСправа № 160/31074/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо невключення до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 81 день, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

У позовній заяві представник позивача просив поновити строк на звернення до суду за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Клопотання обґрунтоване тим, що 29.09.2025 представник позивача отримав відповідь, відповідно до якої додаткова грошова винагорода не враховувалась при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток.

Ухвалою суду від 30.10.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.

Цією ж ухвалою роз`яснено позивачу, що відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

31.10.2025 до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, в якій останній просить суд:

- поновити строк на звернення до суду за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії;

- відкрити провадження за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заяви зазначено, що 06.01.2025 до Військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача направлявся адвокатський запит з питання нарахованого грошового забезпечення. 14.03.2025 було подано адвокатський запит щодо стану до Військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з неотриманням відповіді , повторно 19.05.2025 було подано адвокатський запит щодо стану до Військової частини НОМЕР_1 . 29.05.2025 отримано відповідь від Військової частини НОМЕР_1 , в якій надано відповідь не по суті порушеного питання, також не отримано довідки про грошове забезпечення позивача. 23.06.2025 до Військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача направлялись адвокатські запити з питання нарахованого грошового забезпечення. 26.06.2025 отримано відповідь від Військової частин НОМЕР_1 , в якій надано довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 14.03.2022 по 12.12.2024. 01.08.2025 було подано адвокатський запит до Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування додаткової винагороди. 15.09.2025 було подано адвокатський запит щодо стану до Військової частини НОМЕР_1 . 29.09.2025 отримано відповідь від Військової частини НОМЕР_2 відповідно до якої додаткова грошова винагорода не враховувалась при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток. Оскільки позивач не одержував письмове повідомлення про відмову у здійсненні перерахунку грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток у день виключення із списків особового складу військової частини, представник позивача вважає, що моментом, коли йому стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат при звільненні є дата отримання належної відповіді на адвокатський запит 29.09.2025. Тому, в розумінні статті 233 КЗпП України представник позивача вважає, що тримісячний строк звернення до суду закінчується 29.12.2025.

Розглянувши означене клопотання представника позивача, суд зазначає таке.

Ухвалою від 30.10.2025 судом було встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою, зокрема, доказів направлення відповідачу адвокатських запитів від 06.01.2025 та 14.03.2025.

Представник позивача в заяві про усунення недоліків посилається на адвокатські запити, скеровані до відповідача, датовані 06.01.2025, 14.03.2025, 19.05.2025, 23.06.2025, 01.08.2025, 15.09.2025.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу зазначених вище адвокатських запитів.

У матеріалах справи наявні копії листів відповідача від 29.05.2025, 26.06.2025, 29.09.2025, з яких можна дійти висновку, що адвокатські запити від 19.05.2025, 23.06.2025 та 15.09.2025 дійсно були скеровані до відповідача та розглянуті останнім. Однак, вважаючи початок відліку тримісячного строку звернення до суду з означених дат, останній все рівно вважається пропущеним. Щодо інших адвокатських запитів (06.01.2025, 14.03.2025, 01.08.2025) матеріалами справи направлення відповідачу останніх не підтверджено належними доказами (рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення або електронною поштою з накладенням кваліфікованого електронного підпису представника позивача).

Із заявою про усунення недоліків представником позивача не надано жодного доказу направлення адвокатських запитів відповідачу на підтвердження вчинення активних дій з моменту звільнення позивача наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2024 №352, для отримання інформації про нараховане грошове забезпечення.

Таким чином, ухвала суду про залишення позовної заяви без руху залишається невиконаною.

Крім того, суд звертає увагу представника позивача на те, що відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.

Разом з тим, адвокатські запити датовано з періодичністю в 1-2 місяці, а не 5 (20) днів, у випадку неотримання відповіді на адвокатський запит у законодавчо встановлені строки, що також вказує на те, що останнім активні дії щодо отримання належної інформації не вчинялись та була відсутня заінтересованість у дотриманні встановленого строку звернення до суду у три місяці з моменту звільнення позивача.

Суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17рп/2011 визнано, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційний прав на судовий захист і доступ до правосуддя.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Також, практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це зумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, оскільки реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності інших осіб.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Викладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.02.2021 у справі №9901/313/20, Верховного Суду у постановах від 17.03.2021 у справі №160/3121/20, від 18.03.2021 у справі №320/2915/20.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

При цьому, суд зазначає, що представником позивача не підтверджено відповідними доказами поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, доводи представника позивача не виправдовують безпідставність порушення процесуальних строків, встановлених законом, та у контексті обставин цієї справи суд уважає необґрунтованими.

Відтак, ухвала суду від 30.10.2025 про залишення позовної заяви без руху залишається невиконаною та відповідно недоліки позовної заяви представником позивача не усунуто.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу

Ураховуючи наведене та зважаючи на те, що представником позивача не надано доказів на підтвердження причин пропуску строку звернення до суду з цією позовною заявою, вказані причини пропуску строку не можуть бути визнані поважними для поновлення строку.

Отже, подана представником позивача позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 121, 122, 123, 160-161, 169, 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника позивача про поновлення позивачу процесуального строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька