Справа № 120/12496/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 р. Справа № 120/12496/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України та державного підприємства "Інфоресурс" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

04.09.2025 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України (далі ? відповідач-1) та Державного підприємства "Інфоресурс" (далі ? відповідач-2).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 01.09.2013 по 21.11.2014 позивач здобував освіту молодшого спеціаліста у ВСП "Могилів-Подільський технолого-економічний фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету" за спеціальністю "Харчові технології", однак був відрахований за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами.

У подальшому позивач проходив навчання за програмою первинної професійної підготовки для здобуття рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень НРК) у ДПТНЗ "Мазурівський аграрний центр професійно-технічної освіти", де навчався з 01.09.2015 по 14.04.2016, однак був відрахований у зв`язку з проходженням контрактної військової служби у Збройних Силах України.

З 01.09.2019 позивача поновлено на навчання у ВСП "Могилів-Подільський технолого-економічний фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету" за спеціальністю "Харчові технології", однак 03.01.2020 його відраховано за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами.

У вересні 2024 року позивач зарахований на навчання до Могилів-Подільської філії Державного навчального закладу "Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник" для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень Національної рамки кваліфікацій) за інтегрованою професією "Швачка", "Кравець", де він наразі проходить навчання на денній формі до 30.06.2027.

Відтак за своїми рівнями освіта позивача є послідовною, однак, як з`ясувалося при формуванні довідки про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти, в графі "на підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту"" зазначено "Ні, порушує". Тобто у довідці зазначено про порушення послідовності здобуття позивачем освіти, що не відповідає дійсності.

З метою досудового врегулювання спору позивач надіслав на адресу Міністерства освіти і науки України заяву від 19.06.2025 про внесення в ЄДЕБО інформації щодо послідовності здобуття ним освіти з майбутнім висвітленням інформації у довідці про здобувача освіти за даними ЄДЕБО у виді "Так, не порушує", враховуючи той факт, що позивач раніше не здобув освіти магістра і її фактично не має.

На вказаний запит Міністерство надало відповідь від 28.07.2025 вих. МОН № 5/1328-25, у якій зазначило, що питання внесення інформації про здобувача освіти до ЄДЕБО належить до компетенції суб`єктів освітньої діяльності, а відтак відмовило у внесенні відповідних змін самостійно.

Позивач з правомірністю наданої відмови не погоджується, а тому за захистом своїх прав та інтересів вирішив звернувся до суду.

Ухвалою суду від 09.09.2025 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Формою адміністративного судочинства для розгляду справи обрано спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.09.2025 через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 позов заперечує та зазначає, що формування та видача довідок про здобувача освіти за даними ЄДЕБО за формою, визначеною додатком 9 до Порядку, не відноситься до компетенції відповідачів, а є функцією закладів освіти. Також звертає увагу на те, що його діяльність обмежується технічним адмініструванням ЄДЕБО та виконанням технічних заходів відповідно до доручень Міністерства освіти і науки України, без самостійного визначення алгоритмів або змісту довідок.

17.09.2025 через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач-1 зазначає, що довідка про здобувача освіти формується автоматично на підставі даних, які містяться в ЄДЕБО, а зміст відповідного поля "послідовність здобуття освіти" визначається виключно технічним алгоритмом, затвердженим дорученням Міністра освіти і науки України від 31.05.2024 №1/34-Д-24. Згідно з наявною в ЄДЕБО інформацією, позивач після здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня "молодший спеціаліст" (5.1 рівень НРК) був зарахований на навчання для здобуття рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень НРК), що свідчить про здобуття освіти в непослідовному порядку, тому у сформованій довідці обґрунтовано зазначено "Ні, порушує". Отже, підстав для внесення змін до ЄДЕБО в частині цієї інформації не вбачається.

Інших заяв по суті не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи та подані докази суд встановив, що з 01.09.2013 по 21.11.2014 позивач навчався у ВСП "Могилів-Подільський технолого-економічний фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету" за спеціальністю "Харчові технології", однак був відрахований за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, що підтверджується копією наказу про відрахування.

У подальшому, з 01.09.2015 по 14.04.2016, позивач здобував освіту за програмою первинної професійної підготовки для отримання рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень НРК) у ДПТНЗ "Мазурівський аграрний центр професійно-технічної освіти" за професією "Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва (категорії "A1", "A2", "B1"), слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування, водій автотранспортних засобів категорії "C"".

14.04.2016 ОСОБА_1 було відраховано з цього закладу освіти у зв`язку з проходженням контрактної військової служби у Збройних Силах України, що підтверджується копією наказу про відрахування № 4 від 14.04.2016.

Після звільнення з військової служби, з 01.09.2019 по 03.01.2020 позивач знову навчався у ВСП "Могилів-Подільський технолого-економічний фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету" за тією ж спеціальністю ? "Харчові технології", проте був відрахований за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, що підтверджується наказом про відрахування від 03.01.2020.

Згідно з довідкою навчального закладу, у вересні 2024 року ОСОБА_1 зараховано до Могилів-Подільської філії ДНЗ "Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник" для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень НРК) за інтегрованою професією "Швачка", "Кравець", де він проходить навчання на денній формі до 30.06.2026.

21.05.2025 на ім`я позивача було сформовано довідку № 688907 про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти, у якій зазначено, що ОСОБА_1 порушено послідовність поточного здобуття освіти, визначену частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту".

19.06.2025 позивачем до Міністерства освіти і науки України скеровано заяву з проханням внести в ЄДЕБО інформацію про послідовність здобуття ним освіти з висвітленням цієї інформації у довідці про здобувача освіти за даними ЄДЕБО у виді зазначення: "Так, не порушує", враховуючи той факт, що позивач раніше не здобув освіту магістра і її фактично не має.

На вказаний запит Міністерства освіти і науки України надало відповідь від 28.07.2025 вих. МОН № 5/1328-25, у якій повідомило, що питання внесення інформації про здобувача освіти до ЄДЕБО належить до компетенції суб`єктів освітньої діяльності і підстави для самостійного внесення відповідних змін Міністерством відсутні.

Наведене спонукало позивача звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Оцінюючи спірні правовідносини та встановлені обставини справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про освіту" рівнями освіти є: дошкільна освіта; початкова освіта; базова середня освіта; профільна середня освіта; перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; фахова передвища освіта; початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень вищої освіти; другий (магістерський) рівень вищої освіти; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про фахову передвищу освіту" рівень фахової передвищої освіти передбачає здатність особи вирішувати типові спеціалізовані задачі в окремій галузі професійної діяльності або у процесі навчання, що вимагає застосування положень і методів відповідних наук та може характеризуватися певною невизначеністю умов; відповідальність за результати своєї діяльності; здійснення контролю інших осіб у визначених ситуаціях.

Фаховий молодший бакалавр ? це освітньо-професійний ступінь, що здобувається на рівні фахової передвищої освіти і присуджується закладом освіти у результаті успішного виконання здобувачем фахової передвищої освіти освітньо-професійної програми.

Згідно із пунктом 2 розділу XV Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про вищу освіту" освітня діяльність за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста, що провадилася закладами вищої освіти і започаткована до набрання чинності цим Законом, продовжувалася у межах строку навчання за певною освітньо-професійною програмою з видачею державного документа про вищу освіту встановленого зразка ? диплома молодшого спеціаліста. Останній прийом на здобуття вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста проводився у 2019 році.

Особи, які розпочали навчання за програмою підготовки молодшого спеціаліста до 2019 року включно, у разі успішного завершення навчання отримували документ про вищу освіту ? диплом молодшого спеціаліста, який, відповідно до вищезгаданого Закону, прирівнюється до диплома молодшого бакалавра.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про вищу освіту" визначено рівні та ступені вищої освіти, зокрема, підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень

Згідно з ч. 3 ст. 5 зазначеного Закону молодший бакалавр ? це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

За змістом положень частини першої, другої статті 7 Закону України "Про вищу освіту" документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію. Встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії/доктора мистецтва.

Для встановлення послідовності здобуття освіти беруться до уваги факти раніше здобутого рівня освіти, що підтверджується документом державного зразка ? дипломом чи свідоцтвом, та теперішній рівень здобуття освіти, що є вищим за раніше здобутий.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 цього ж Закону інформація про видані дипломи вноситься закладами вищої освіти, крім вищих військових навчальних закладів, до Єдиної державної електронної бази з питань освіти.

Аналіз процитованих норм чинного законодавства свідчить про те, що освітній ступінь бакалавра присуджується лише у разі успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньо-професійної програми, за наслідком чого здобувачу такої освіти видається відповідний документ, який підтверджує здобуття саме цього рівня вищої освіти.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, з 01.09.2013 по 21.11.2014 позивач навчався у ВСП "Могилів-Подільський технолого-економічний фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету" за спеціальністю "Харчові технології", однак був відрахований за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, що підтверджується копією наказу про відрахування.

Також в період з 01.09.2015 по 14.04.2016 позивач здобував освіту за програмою первинної професійної підготовки для отримання рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень НРК) у ДПТНЗ "Мазурівський аграрний центр професійно-технічної освіти" за професією "Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва (категорії "A1", "A2", "B1"), слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування, водій автотранспортних засобів категорії "C"", але 14.04.2016 був відрахований у зв`язку з проходженням контрактної військової служби у Збройних Силах України, що підтверджується копією наказу про відрахування № 4 від 14.04.2016.

Крім того, 01.09.2019 по 03.01.2020 позивач знову навчався у ВСП "Могилів-Подільський технолого-економічний фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету" за тією ж спеціальністю ? "Харчові технології", проте був відрахований за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, що підтверджується наказом про відрахування від 03.01.2020.

У вересні 2024 року позивача зараховано до Могилів-Подільської філії ДНЗ "Професійний ліцей сфери послуг м. Хмільник" для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня "кваліфікований робітник" (4 рівень НРК) за інтегрованою професією "Швачка", "Кравець", де він проходить навчання на денній формі до 30.06.2027.

Отже, рівень освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем вищої освіти "молодший спеціаліст" (молодший бакалавр) не був здобутий у зв`язку із відрахуваннями із закладів освіти.

Відтак зазначення у довідці від 21.05.2025 № 688907 про здобувача освіти за даними ЄДЕБО щодо ОСОБА_1 інформації про те, що поточне здобуття ним освіти порушує послідовність, визначену частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту", не відповідає дійсності та положенням чинного законодавства.

Вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного права позивача, суд зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про освіту" у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система Єдина державна електронна база з питань освіти.

Згідно з ч. 5 ст. 74 цього Закону держателем Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, що здійснює організаційні заходи, пов`язані із забезпеченням функціонування Електронної бази та її складових.

Власником Електронної бази є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Адміністратором Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти є визначена Кабінетом Міністрів України юридична особа, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Адміністратор Електронної бази:

- здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Електронної бази;

- відповідає за технічне і технологічне забезпечення Електронної бази, збереження та захист інформації (даних), що містяться в Електронній базі;

- забезпечує надання та анулювання доступу до Електронної бази;

- проводить навчання для роботи з Електронною базою;

- здійснює інші заходи, передбачені законом.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 74 Закону України "Про освіту" положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти та порядок її ведення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 5 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, що затверджене наказом МОН України від 08.06.2018 № 620, власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором державне підприємство "Інфоресурс", що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО.

Розпорядник ЄДЕБО є володільцем інформації, що міститься в ЄДЕБО. Водночас за правилами пункту 2 розділу ІІІ Положення про ЄДЕБО інформація вноситься до ЄДЕБО за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення ЄДЕБО або спеціалізованого програмного забезпечення, що використовується уповноваженими суб`єктами, узгодженого з технічним адміністратором ЄДЕБО.

Відповідно до пункту 1 розділу ІV Положення про ЄДЕБО розпорядник ЄДЕБО:

1) вживає організаційних заходів, пов`язаних із забезпеченням функціонування ЄДЕБО;

2) здійснює контроль за забезпеченням захисту інформації в ЄДЕБО згідно із законодавством;

3) використовує інформацію, що міститься в ЄДЕБО, у тому числі персональні дані, з метою прийняття управлінських рішень та виконання повноважень, визначених законодавством;

4) вносить до ЄДЕБО інформацію щодо:

- ліцензування (рішення про видачу, анулювання ліцензій на провадження освітньої діяльності, звуження, розширення освітньої діяльності) суб`єктів освітньої діяльності відповідно до ліцензійних умов на провадження освітньої діяльності;

- результатів перевірок, ініційованих розпорядником ЄДЕБО, щодо дотримання суб`єктами освітньої діяльності ? ліцензіатами ліцензійних умов на провадження освітньої діяльності;

- акредитації спеціальностей, напрямів підготовки у закладах освіти, освітньо професійних програм, за якими здійснюється підготовка здобувачів освітньо кваліфікаційного рівня "молодший спеціаліст", а також освітньо-професійних програм у сфері фахової передвищої освіти (до затвердження положення про акредитацію освітньо-професійних програм у сфері фахової передвищої освіти);

- іншу інформацію, визначену законодавством;

5) забезпечує верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначеної підпунктами 1, 2 пункту 8, абзацами п`ятим-сьомим підпункту 1 та підпунктом 4 пункту 9 розділу III цього Положення, що підтверджується накладенням кваліфікованого електронного підпису;

6) встановлює вимоги до апаратного та програмного забезпечення ЄДЕБО;

7) визначає:

- перелік інформації, доступ до якої надається уповноваженим суб`єктам;

- вартість послуг з організації та підтримання доступу до ЄДЕБО, а також інших послуг, пов`язаних з ЄДЕБО та її реєстрами, що надаються технічним адміністратором ЄДЕБО.

Отже, за наведеного нормативного регулювання, Міністерство освіти і науки України є відповідальною особою за організаційне забезпечення ЄДЕБО та встановлення вимог апаратного та програмного забезпечення ЄДЕБО.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем 1 протиправно відмовлено у внесенні на вимогу позивача змін до відомостей, що містяться в ЄДЕБО, щодо факту дотримання ним послідовності навчання, визначеної частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту".

При цьому твердження відповідачів про неможливість вчинення відповідних дій, які є необхідними для поновлення прав та інтересів позивача, суд оцінює критично і при вирішенні справи до уваги не бере.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування" (серед інших справа "Рисовський проти України", заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71).

Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Окремі аспекти принципу належного врядування також були зазначені ЄСПЛ у справах "Армазова проти Республіки Молдова" (Arzamazova v. The Republic of Moldova, заява №38639, п.52), "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia, заява №32457/05, п. 40), "Графов проти України" (заява № 4809/10), "Чакаревич проти Хорватії" (Сakareviс v. Croatia, заява № 48921/13), з аналізу яких можна дійти висновку, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика щодо розуміння принципу належного урядування, до змісту якого можна включити п`ять головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.

Також у постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № П/811/1015/16 зазначено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, судові витрати позивача на сплату судового збору за подання позову у розмірі 1211,20 грн стягуються на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1. При цьому враховується, що у спірних правовідносинах саме відповідач-1 вчинив щодо позивача протиправні дії, які стали предметом оскарження в суді, тоді як залучення другого відповідача переважно обумовлюється його функціями як технічного адміністратора, без участі якого повний та ефективний захист порушених прав та інтересів позивача буде неможливим.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Міністерства освіти і науки України, викладену в листі від 28.07.2025 вих. МОН № 5/1328-25, у внесенні змін до відомостей, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти щодо ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство освіти і науки України та Технічного адміністратора Єдиної державної електронної бази з питань освіти ? Державне підприємство "Інфоресурс", внести зміни до даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти щодо порушення ОСОБА_1 черговості здобуття освіти, визначеної ст. 10 Закону України "Про освіту", а саме: в розділі "На підставі даних, що містяться у Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту"" ? вказати "Так, не порушує".

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач-1: Міністерство освіти і науки України (, місцезнаходження: проспект Берестейський, 10, м. Київ, 01135);

3) відповідач-2: Державне підприємство "Інфоресурс" (код ЄДРПОУ 3753381, місцезнаходження: вул. О. Довженко, 3, м. Київ, 03057).

Повне судове рішення складено 05.11.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович