Справа № 260/2086/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 260/2086/25 пров. № А/857/30363/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року, головуючий суддя Плеханова З.Б., ухвалене у м. Ужгород, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ в Закарпатській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо несвоєчасного здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно із ст.18, п. б ст.50 Закону №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно із ст.18, п. б ст.50 Закону № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 19 грудня 2023 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що ГУ ПФУ в Закарпатській області протиправно призначив йому пенсію по інвалідності за Законом №2262-ХІІ з 19.12.2024 року, тобто з дати звернення з заявою, тоді як відповідно до вимог чинного законодавства пенсія мала бути призначена з дати, що на 12 місяців передує даті звернення позивача з відповідною заявою, тобто з 19.12.2023 року. Внаслідок цього Відповідачем було здійснено несвоєчасне та неповне нарахування пенсійних виплат, що є порушенням вимог Закону України №2262-ХІІ та прав позивача на належне соціальне забезпечення. Така бездіяльність відповідача порушує право позивача на своєчасне, повне та справедливе пенсійне забезпечення, гарантоване державою, як особі, яка отримала інвалідність під час проходження військової служби у зв`язку із захистом Батьківщини.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії, як особі з інвалідністю групи з 19.12.2024 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року призначити ОСОБА_1 як особі з інвалідністю III групи, пенсію з 19.12.2023 року та здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно із ст.18, п.б ст.50 Закону № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 19 грудня 2023 року з урахуванням проведених виплат .

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Закарпатській області здійснено нарахування та виплату пенсії по інвалідності в межах чинного законодавства, отже позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №27-РС від 15.07.2023 року, старшого сержанта ЗСУ ОСОБА_1 , було звільнено у запас відповідно до п.п. г пункту 2, частини 4 статті 26 ЗУ Про військовий обов`язок.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2023 року №205-СТ позивач виключений зі списків особового складу, та знятий з усіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №304887 від 27.10.2023 року, позивачу з 24.10.2023 року встановлено інвалідність 3 групи - травма пов`язана із захистом Батьківщини, період встановлення інвалідності з 24.10.2023 року до 24.10.2024 року.

24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058) без особливих умов, що не заперечується сторонами.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №895927 від 21.11.2024 року, позивачу з 06.11.2024 року встановлено інвалідність 3 групи - травма пов`язана із захистом Батьківщини, період встановлення інвалідності з 06.11.2024 року до 06.11.2026 року.

Також встановлення інвалідності підтверджується копією посвідчення особи з інвалідністю серії НОМЕР_2 , та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 .

Листом від 21 лютого 2025 року, Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області повідомило, що ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

З 24.10.2023 року йому було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058), без особливих умов.

З 19.12.2024 року ОСОБА_1 переведений на отримання пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262).

Починаючи з 19.12.2024 року, пенсійні виплати проводяться відповідно до норм Закону №2262.

03 березня 2025 року, представник позивача, адвокат Ковалець М.І. звернулася до ГУ ПФУ із заявою, у якій просила здійснити перерахунок та виплату належних сум пенсії ОСОБА_1 у період з 24 жовтня 2023 року (дата встановлення інвалідності) до 19.12.2024 року відповідно до статті 18 Закону № 2262 та з урахуванням усіх надбавок і пільг передбачених для інвалідів війни.

Листом від 12.03.2025 року ГУ ПФУ в Закарпатській області надало відповідь, у якій вказало, що пенсію по інвалідності ІІІ групи на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» гр. ОСОБА_1 призначено з 19.12.2024 року на підставі подання ІНФОРМАЦІЯ_2 №20941 від 31.10.2024 року, заяви від 03.12.2024 року та грошових документів з урахуванням строків, передбачених пунктами 5 та 11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 з дня надходження документів до Головного управління, а саме з 19.12.2024 року.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що заява від 03.12.2024 року та грошові документи для призначення пенсії по інвалідності ОСОБА_1 надійшов до відповідача 19.12.2024 року, а тому враховуючи положення ст. 50 Закону №2262-ХІІ, пенсія має бути призначена йому з 19.12.2023 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262 (далі - Закон №2262) визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 1 Закону № 2262 передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст. 2 Закону №2262 військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що спірним у даній справі є дата призначення пенсії по інвалідності позивачу, яку призначено йому з 19.12.2024 року.

За правилами ст. 50 Закону №2262 особам, які мають право на пенсію за цим законом, які визнані особами з інвалідністю до закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби, пенсія призначається з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення.

Пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

Колегія суддів зазначає, що законодавством України, що регулює спірні правовідносини передбачено обов`язок призначення пенсії відповідно до Закону №2262 не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією у разі несвоєчасному зверненні за призначенням такої.

Як слідує з матеріалів справи, заява від 03.12.2024 року та грошові документи для призначення пенсії по інвалідності ОСОБА_1 надійшов до відповідача 19.12.2024 року, а тому пенсія має бути призначена позивачу з 19.12.2023 року, тобто не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі №260/2086/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич