Справа № 640/6498/22
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6498/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Беспалова О.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Мірошниченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року, суддя Кониченко О.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради, в якому, з урахуванням заява про уточнення позовних вимог від 27.05.2025 року, просив:

- визнати незаконним Розпорядження міського голови від 31.01.2022 року № 49-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на роботі з часу звільнення (31.01.2022 року) на раніше займаній посаді заступника начальника Управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради;

- стягнути на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу за весь період, рахуючи з часу звільнення з посади;

- стягнути з відповідачів відшкодування спричиненої ОСОБА_1 незаконним звільненням моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн (один мільйон гривень).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в квітні 2014 року Розпорядженням міського голови № 187-с від 25.04.2014 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » його було звільнено з роботи.

В жовтні 2016 року на виконання ухвали колегії Київського апеляційного адміністративного суду від 07.09.2016 року про роз`яснення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2016 року у справі № 752/8033/14-а Розпорядженням міського голови ОСОБА_3 від 06.10.2016 року № 942-с «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » позивача було поновлено на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м. Івано-Франківськ та виплачена матеріальна компенсація за час вимушеного прогулу в сумі 93 375, 00 гривень.

В листопаді 2019 року Розпорядження міського голови від 27.11.2019 року № 860-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача знову було звільнено із займаної посади, а Розпорядженням міського голови від 22.11.2021 року № 1379 - с «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновлено з часу звільнення на посаді заступника начальника Управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку екології та енергозбереження Івано - Франківської міської ради на підставі рішення Окружного Адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року у справі № 640/25497/19 з урахуванням ухвали Окружного Адміністративного суду міста Києва від 28.09.2021 року по справі № 640/25497/19.

Розпорядженням міського голови від 31.01.2022 року № 49-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача 31.01.2022р. було втретє звільнено із займаної посади керуючись частиною 2 статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» та враховуючи листи Департаменту з питань дотримання законодавства про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.11.2021р. № 30-24/81243-21 та від 05.12.2021р. № 30-24/86387-21, лист виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.11.2021 р. № 2702/01-20/35в та відмову ОСОБА_1 від запропонованої посади, згідно п. 4 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з перебуванням всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Позивач з викладеним не погодився, оскільки вважає, що відсутність конфлікту інтересів підтверджується також листом Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) від 13.12.2019 року № 35-07/84592/19 отриманому ОСОБА_1 в грудні 2019 року, в якому сказано, що у зв`язку з тим, що відповідно до положень частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» міські голови належать до виборних осіб, а тому положення абзаців першого та другого частини першої не поширюється на позивача та його двоюрідного брата ОСОБА_3 .

Позивач вказує на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про запобігання корупції» не підпадають під обмеження спільної роботи близьких осіб, як на «близьких осіб, які прямо підпорядковані один одному у зв`язку з набуттям одним з них статусу виборної особи».

Також позивач зазначає, що третьому звільненню із займаної посади заступника начальника Управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради передував багаторічний системний адміністративний та моральний утиск з боку керівників виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/6498/22, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2825-ІХ "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825), який набрав чинності 15 грудня 2022 року, та яким Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідований та припиняє здійснення правосуддя.

На підставі п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825 (в редакції Закону № 3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/6498/22 передана на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративному суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено задовольнити частково.

Визнано протиправним та скасовано Розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 31.01.2022 року № 49-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 з 31.01.2022 року на посаді заступника начальника Управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради.

Стягнуто з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 року по 12.05.2022 року (включно) у сумі 59 284 (П`ятдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят чотири) гривень 29 копійок (сума без урахування обов`язкових відрахувань).

Стягнути з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги із змінами (уточненням) позовних вимог від 27 травня 2025 року, з урахуванням наданого в апеляційній скарзі додаткового обґрунтування розрахунку суми відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та додаткового обґрунтування відшкодування завданої моральної шкоди; стягнути з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 року по 05.08.2025 року (включно) в сумі 757335,93 грн, без урахування обов`язкових відрахувань; стягнути з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої йому моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн.

Окрім того, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з травня 2011 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м. Івано-Франківськ.

25.04.2014 року позивача розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича звільнено з посади заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року у справі №752/8033/14-а скасована розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » № 154-к від 03.04.2014, розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25.04.2014 та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 28.05.2014.

У 2015 році, на чергових місцевих виборах на посаду міського голови міста Івано-Франківська, здобув перемогу двоюрідний брат позивача - ОСОБА_3 .

18.10.2019 року посадовим особам Виконавчого комітету повідомлено про Закон України «Про внесення зміни до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення інституційного механізму запобігання корупції» від 16.10.2019 року, згідно якого було внесено зміни до Закону України «Про запобігання корупції». Зокрема: у частині першій статті 1 «Визначення термінів» викладено у редакції: «близькі особи - члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта» (службова записка від 18.10.2019 року № 882/11-09 Директора Департаменту правової політики виконавчого комітету).

Також міським головою міста Івано-Франківськ направлено повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) № 855/01-20/03в від 21.10.2019 року про те, що у його «підпорядкуванні перебуває двоюрідний брат ОСОБА_1 , з яким у нього «можливий конфлікт інтересів» та просить дати роз`яснення з цього приводу, так як «Згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до його повноважень належить прийняття та звільнення з роботи, преміювання та накладення дисциплінарних стягнень на працівників виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради».

У відповідь на повідомлення міського голови на адресу останнього надійшов лист від НАЗК «Про надання роз`яснення» № 35-07/78825/19 від 04.11.2019 року, в якому, зокрема зазначено, що «Законом не визначені особи, які б могли урегулювати потенційний, реальний конфлікт інтересів у осіб, які обіймають виборні посади та не мають безпосереднього керівника» та «не визначені шляхи врегулювання такого конфлікту інтересів». Крім того, у поясненні НАЗК запропоновано «провести самостійний тест на наявність (відсутність) конфлікту інтересів» та «окреслити коло повноважень, виконання яких може призвести до виникнення реального конфлікту інтересів».

На виконання листа керуючого справами Шевчука П.І. від 22.10.2019 року № 25/57-46 позивачем подана у Відділ кадрів виконавчого комітету «Інформація» про працюючу у виконавчому комітеті близьку особу - двоюрідного брата, міського голову міста Івано-Франківська ОСОБА_3 . У поданій «Інформації» позивачем зроблена «Примітка про відсутність конфлікту інтересів» згідно статті 27 Закону України «Про запобігання корупції» - обмеження спільної роботи близьких осіб не поширюється на близьких осіб, які прямо підпорядковані один одному у зв`язку з набуттям одним з них статусу виборної особи.

За твердженнями позивача, посадовими особами Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позивачу запропоновано написати заяву про звільнення з посади. У зв`язку з чим позивач 18.11.2019 року офіційно звернувся до міського голови ОСОБА_3 із службовою запискою № 218/40-13 «Про посадовий злочин витіснення із займаної посади», в якій розповів про тиск і намагання витіснення його із займаної посади зі сторони посадових осіб Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

За твердженнями позивача, 25.11.2019 року у присутності начальника відділу кадрів, керуючого справами виконавчого комітету міської ради та першого заступника міського голови позивачу було офіційно запропоновано перевестися на посаду заступника начальника відділу аналізу втрат води комунального підприємства «Івано-Франківск водоекотехпром» (копія листа № 971/01-20/17в від 25.11.2019 року).

26.11.2019 року у присутності вищевказаних посадових осіб позивачу повідомлено, що при відсутності згоди останнього на переведення, його буде звільнено 27.11.2019 року (Акт від 26.11.2019 року про ненадання згоди ОСОБА_1 щодо переведення на іншу посаду, в якому позивачем зазначено про відсутність конфлікту інтересів та необхідність надати час для прийняття рішення).

27.11.2019 року Розпорядження міського голови від 27.11.2019 року №860 - с позивача звільнено з займаної ним посади.

Вважаючи Розпорядження міського голови від 27.11.2019 року № 860 - с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » незаконним, а звільнення таким, що суперечить положенням чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року у справі № 640/25497/19, яке набрало чинності 15.07.2021 року, визнано протиправним Розпорядження міського голови від 27.11.2019 року № 860 - с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на роботі у виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради з часу звільнення (27.11.2019 року) на раніше займаній посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради; стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, рахуючи з часу звільнення з посади в розмірі 315 21,64 грн.

Приймаючи зазначене рішення суд дійшов висновку, що звільнення як спосіб врегулювання конфлікту інтересів є крайньою мірою, що здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у діяльності особи має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність згоди особи на переведення або на позбавлення приватного інтересу, та може застосовуватися за рішенням керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації виключно до особи, у якої наявний конфлікт інтересів.

На виконання рішення суду Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська від 22.11.2021 року № 1379-с «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », позивача поновлено на посаді заступника начальника Управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради з 27.11.2019 року.

Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська від 31.01.2022 року № 49-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », керуючись частиною 2 статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» та враховуючи листи Департаменту з питань дотримання законодавства про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.11.2021 № 30-24/81243-21 та від 05.12.2021 № 30-24/86387-2Г, лист виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.11.2021 № 2702/01-20/35в та відмову ОСОБА_1 від запропонованої посади, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради 31.01.2022 згідно п. 4 ст. 41 КЗпП України, перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Вважаючи вказане розпорядження міського голови протиправними та такими, що прийнято з порушенням норм чинного законодавства, а звільнення незаконним, позивач звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 280/97-ВР, громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 51 Закон № 280/97-ВР, виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради затверджується радою за пропозицією сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - за пропозицією голови відповідної ради.

Виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Сільська, селищна, міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 54 Закон № 280/97-ВР, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.

Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» 7 червня 2001 року № 2493-III (далі - Закон № 2493-III), регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2493-III, служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно ст. 2 Закону № 2493-III, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Статтею 3 Закону № 2493-III визначено, що посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2493-III, право на службу в органах місцевого самоврядування мають громадяни України незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території.

Особи, які претендують на зайняття посад в органах місцевого самоврядування, зобов`язані повідомити керівництву органу, на зайняття посади в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких осіб.

Примітка. Термін "близькі особи" у цьому Законі вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про запобігання корупції".

Статтею 7 Закону № 2493-III визначено, правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

У відповідності до ст. 20 Закону № 2493-III, рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Перевибори сільських, селищних, міських голів, зміна керівників органів місцевого самоврядування не є підставою для припинення служби посадовими особами виконавчих органів рад, їх секретаріатів, крім працівників патронатної служби.

Закон України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII) визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Згідно п/п. б), в) п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VII, суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є: особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: […] б) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови; в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; […].

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1700-VII, особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам.

Особи, які претендують на зайняття посад, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані повідомити керівництво органу, на посаду в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких їм осіб.

Визначення терміну «близькі особи» надано в ст. 1 Закону № 1700-VII - це члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону № 1700-VII, у разі виникнення обставин, що порушують вимоги частини першої цієї статті, відповідні особи, близькі їм особи вживають заходів щодо усунення таких обставин у п`ятнадцятиденний строк.

Якщо в зазначений строк ці обставини добровільно не усунуто, відповідні особи або близькі їм особи в місячний строк з моменту виникнення обставин підлягають переведенню в установленому порядку на іншу посаду, що виключає пряме підпорядкування.

У разі неможливості такого переведення особа, яка перебуває у підпорядкуванні, підлягає звільненню із займаної посади.

Частиною 1 ст. 27 Закону № 1700-VII визначено, що положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на: близьких осіб, які прямо підпорядковані один одному у зв`язку з набуттям одним з них статусу виборної особи, крім випадків прийняття близької особи на роботу помічником-консультантом народного депутата України, помічником-консультантом депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим, помічником-консультантом депутата місцевої ради.

Відповідно до ст. 28 Закону № 1700-VII, особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не можуть прямо чи опосередковано спонукати у будь-який спосіб підлеглих до прийняття рішень, вчинення дій або бездіяльності всупереч закону на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб.

Безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу.

Національне агентство у випадку одержання від особи повідомлення про наявність у неї реального, потенційного конфлікту інтересів упродовж семи робочих днів роз`яснює такій особі порядок її дій щодо врегулювання конфлікту інтересів.

Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.

У разі існування в особи сумнівів щодо наявності в неї конфлікту інтересів вона має право звернутися за роз`ясненням до Національного агентства. У разі якщо особа не отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона діє відповідно до вимог, передбачених у цьому розділі Закону.

Якщо особа отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона звільняється від відповідальності, якщо у діях, щодо яких вона зверталася за роз`ясненням пізніше було виявлено конфлікт інтересів.

Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, порядок надання окремих видів державних послуг та провадження інших видів діяльності, пов`язаних із виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, мають передбачати порядок та шляхи врегулювання конфлікту інтересів службових осіб, діяльність яких вони регулюють.

Визначення термінів прямого підпорядкування, приватного інтересу, реального та потенційного конфлікту інтересів надано у ст. 1 Закону № 1700-VII.

За приписами цієї норми, пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням.

Приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Статтею 29 Закону № 1700-VII визначено заходи зовнішнього та самостійного врегулювання конфлікту інтересів.

Положення цієї норми передбачають, що зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом:

1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів;

2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень;

3) обмеження доступу особи до певної інформації;

4) перегляду обсягу службових повноважень особи;

5) переведення особи на іншу посаду;

6) звільнення особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади.

Позбавлення приватного інтересу має виключати будь-яку можливість його приховування.

Відповідно до ст. 30 Закону № 1700-VII, усунення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, у випадках, якщо конфлікт інтересів не має постійного характеру та за умови можливості залучення до прийняття такого рішення або вчинення відповідних дій інших працівників відповідного органу, підприємства, установи, організації.

Усунення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів, а також залучення до прийняття такого рішення або вчинення відповідних дій інших працівників відповідного органу, підприємства, установи, організації здійснюється за рішенням керівника органу або відповідного структурного підрозділу, в якому працює особа.

Саття 32 Закону № 1700-VII передбачає, що перегляд обсягу службових повноважень особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації або відповідного структурного підрозділу, в якому працює особа, у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер, пов`язаний з конкретним повноваженням особи, а також за можливості продовження належного виконання нею службових завдань у разі такого перегляду і можливості наділення відповідними повноваженнями іншого працівника.

Статтею 34 Закону № 1700-VII визначено, що переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи.

Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи.

Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності (!) має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Згідно з ст. 35-1 Закону № 1700-VII, правила врегулювання конфлікту інтересів у діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

Разом з тим, ні Закон № 280/97-ВР, ні Закон № 2493-III, якими визначено засади функціонування місцевого самоврядування, зокрема, правовий статус міських голів, та порядок проходження служби в органах місцевого самоврядування, не визначають правил врегулювання конфлікту інтересів міського голови у спірній ситруації.

Водночас, системний аналіз спірних правовідносин в контексті норм Закону №1700-VII, свідчить про те, що звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності (!) має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, тобто є крайнім заходом у разі, якщо застосування інших заходів визначених п.п. 1-5 ч. 1 ст. 29 Закону № 1700-VII є неможливим та може застосовуватися за рішенням керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації виключно до особи, у якої наявний конфлікт інтересів.

Так, у відповідності до приписів ст. 28 Закону № 1700-VII реальний, потенційний конфлікт інтересів потребує врегулювання, проте Законом не визначені особи, які могли б урегулювати потенційний, реальний конфлікт інтересів у осіб, які обіймають виборні посади та не мають безпосереднього керівника, водночас законодавчо не встановлено порядок врегулювання такого конфлікту інтересів, а Національне агентство цій ситуації уповноважене лише надавати особі, у якої виник конфлікт інтересів, роз`яснення щодо порядку її дій.

Як убачається із матеріалів справи, Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська від 31.01.2022 року № 49-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », керуючись частиною 2 статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» та враховуючи листи Департаменту з питань дотримання законодавства про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.11.2021 № 30-24/81243-21 та від 05.12.2021 № 30-24/86387-2Г, лист виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.11.2021 № 2702/01-20/35в та відмову ОСОБА_1 від запропонованої посади, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради 31.01.2022 згідно п. 4 ст. 41 КЗпП України, перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Позивач з викладеним не погодився, оскільки вважає, що відсутність конфлікту інтересів підтверджується також листом Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) від 13.12.2019 року № 35-07/84592/19 отриманому ОСОБА_1 в грудні 2019 року.

Так, згідно листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 13.12.2019 року № 35-07/84592/19, позивача повідомлено, що згідно з частиною першою статті 27 Закону особи, зазначені у підпунктах «а», «в» - «з» пункту 1 частини першої статті З цього Закону, в тому числі посадові особи місцевого самоврядування, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути, прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам. Водночас, дія абзаців першого та другого частини першої статті 27 Закону не поширюються, зокрема, на близьких осіб, які прямо підпорядковані одна одній у зв`язку з набуттям однієї з них статусу виборної особи. У зв`язку з тим, що відповідно до положень частини першої статті 1 Закону міські голови належать до виборних осіб, положення абзаців першого та другого частини першої статті 27 Закону не поширюються на позивача та його двоюрідного брата ОСОБА_3 . Однак, згідно зі змістом статті 28 Закону на осіб, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статті З Закону, в тому числі на посадових осіб місцевого самоврядування, незалежно від наявності/відсутності статусу виборної особи, поширюються вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів. Водночас згідно зі змістом статті 28 Закону на осіб, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону, в тому числі на посадових осіб місцевого самоврядування, незалежно від наявності/відсутності статусу виборної особи, поширюються вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів. Наявність родинних стосунків між позивачем та його двоюрідним братом ОСОБА_3 можуть зумовлювати в ОСОБА_3 наявність приватного інтересу, який під час виконання ним повноважень Івано-Франківського міського голови впливатиме на об`єктивність та неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій стосовно позивача як заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Відповідно до частини першої статті 29 Закону до способів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, зокрема, належить переведення особи на іншу посаду або її звільнення. У статті 34 Закону, де визначено порядок застосування таких заходів, зазначено, що переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання тощо. Звільнення такої особи із займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Також листом Національного агентства з питань запобігання корупції №30-24/81243-21 від 10.11.2021 адресованого ОСОБА_3 останнього повідомлено, що «рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2021 у адміністративній справі № 640/25497/19 про визнання протиправним розпорядження Івано-Франківського міського голови від 27.11.2019 № 860-С та поновлення на посаду заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Вашого двоюрідного брата підлягає обов`язковому виконанню, що свідчить про відсутність дискреції під час прийняття Вами відповідного рішення та, відповідно, конфлікту інтересів. […] Також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону особи, зазначені п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону, у тому числі міські голови, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону пряме підпорядкування - це відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо', контролю за їх виконанням. Ураховуючи викладене, якщо Ви як Івано-Франківський міський голова маєте повноваження щодо розгляду та прийняття рішень в рамках вищезазначених питань стосовно заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, після поновлення на зазначеній посаді Вашого двоюрідного брата у Вас виникнуть відносини прямого підпорядкування. […] У ч. 2 ст. 27. Закону, передбачено, що у разі виникнення обставин що порушують вимоги ч. 1 цієї статті, відповідні особи або близькі їм особи вживають заходів щодо усунення таких обставин у п`ятнадцятиденний строк. Якщо в зазначений строк ці обставини добровільно не усунуто, відповідні особи або близькі їм особи в місячний строк з моменту виникнення обставин підлягають переведенню в установленому порядку на іншу посаду, що виключає пряме підпорядкування. У разі неможливості такого переведення особа, у підпорядкуванні, підлягає звільненню із займаної посади. У зв`язку з цим, після поновлення Вашого двоюрідного брата на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Вам необхідно буде вжити заходів, передбачених ч. 2 ст. 27 Закону».

Листом Національного агентства з питань запобігання корупції №30-24/86387-21 від 05.12.2021 адресованого ОСОБА_3 останнього повідомлено, що «відповідно до вимог ст. 28 Закону реальний, потенційний конфлікт інтересів потребує врегулювання, проте Законом не визначені особи, які могли б урегулювати потенційний, реальний конфлікт інтересів у осіб, які обіймають виборні посади та не мають безпосереднього керівника. Також законодавчо не визначені і шляхи врегулювання такого конфлікту інтересів, а Національне агентство в цій ситуації уповноважене лише надавати особі, у якої виник конфлікт інтересів, роз`яснення щодо порядку її дій. Тому, з метою попередження прийняття Вами як Івано-Франківським міським головою рішень в умовах конфлікту інтересів, рекомендуємо утримуватись від реалізації таких службових повноважень з питань, що стосуються Вашого двоюрідного брата. У разі розгляду на засіданні Івано-Франківської міської ради, її виконавчого комітету, комісіях, колегії тощо, питань та прийняття рішень, які стосуються діяльності Вашого двоюрідного брата. Вам слід дотримуватись правил врегулювання конфлікту інтересів, визначених у ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Щодо можливості врегулювання конфлікту інтересів шляхом покладення на секретаря міської ради вирішення питань стосовно Вашого двоюрідного брата, слід зазначити, що такий перерозподіл повноважень не усуне конфлікт інтересів, оскільки Ви матимете можливість надавати вказівки, доручення секретарю міської ради як своєму підлеглому, у тому числі й стосовно свого двоюрідного брата, контролювати їх виконання».

Листом від 30.11.2021 № 2702/01-20/35В відповідач, враховуючи лист Департаменту з питань дотримання законодавства про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції у Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.11.2021 № 30-24/81243-21, керуючись статтями 27, 28 та 34 Закону України «Про запобігання корупції», позивача повідомлено, у зв`язку з поновленням позивача на роботі у міського голови виникли відносини прямого підпорядкування, тому з метою врегулювання цих обставин, виключення прямого підпорядкування, позивач запропоновано перевестися на посаду заступника начальника відділу субсидій департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради.

Сторони відмову позивача від переведення на посаду заступника начальника відділу субсидій департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради підтверджують.

У 2020 році Управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради відповідно до п. 3.2 рішення Івано-Франківської міської ради від 11.12.2020 №311-2 «Про внесення змін у рішення міської ради від 26.11.2020 №307-1 та затвердження Положень виконавчих органів міської ради» перейменовано на Департамент економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради.

До складу Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради ввійшли 2 управління: Управління економічного розвитку (чисельність працівників 9 осіб) та Управління енергозбереження, екології та переходу на автономне опалення (6 працівників).

Рішенням виконавчого комітету від 30.12.2020 №1426 «Про затвердження штатних розписів виконавчих органів міської ради на 2021 рік» затверджено штатний розпис Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради (далі - Департамент) на 2021 рік в кількості 18 штатних одиниць.

Рішенням виконавчого комітету від 18.11.2021 р. №1569 «Про внесення змін до штатних розписів виконавчих органів міської ради на 2021 рік» внесено зміни до штатного розпису Департаменту, додатково введено посаду заступника начальника управління економічного розвитку.

Рішенням від 05.05.2022 №353 «Про внесення змін до штатних розписів виконавчих органів міської ради на 2022 рік» зменшено чисельність працівників виконавчих органів Івано-Франківської міської ради.

Відповідно до додатку 5 вищезазначеного рішення чисельність працівників Департаменту зменшено з 19 до 17 штатних одиниць, посаду заступника начальника управління економічного розвитку виведено зі штату, тобто з травня 2022 року в Департаменті економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради відсутня посада заступника начальника управління економічного розвитку.

Згідно довідки № 82/40-11/14В від 20.06.2025 року, виданої Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради, середньоденне грошове забезпечення позивача на день звільнення становило 834,99 грн.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, конфлікт інтересів виник не у позивача, а у міського голови, який у спірних правовідносинах одночасно є і керівником органу місцевого самоврядування уповноваженим на звільнення особи, у якої наявний конфлікт інтересів, що також підтверджується наявними в матеріалах адміністративної справи роз`ясненнями НАЗК.

При цьому, як свідчать матеріали справи, окрім пропозиції переведення позивача на іншу посаду будь-які інші заходи зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, визначені ст. 29 Закону № 1700-VII, а саме усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; перегляду обсягу службових повноважень особи, відповідачами не вживались, оцінка можливості/неможливості їх вжиття відповідачами не надавалась, що свідчить про незацікавленість відповідачів у реальному врегулюванні конфлікту інтересів та забезпеченні подальшого проходження служби позивачем.

Таким чиним, колегія суддів вважає, що звільнення позивача на підставі ст. 34 Закону № 1700-VII є протиправним.

Щодо посилання в оскаржуваному розпорядженні на п. 4 ч.1 ст. 41 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Разом з тим, нормами ч. 1 ст. 27 Закону № 1700-VII, які є спеціальними по відношенню до ст. 41 КЗпП України, визначено, що на спірні правовідносини заборона на перебування у прямому підпорядкуванні не поширюється.

Також, згідно з ст. 20 Закону № 2493-III, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону).

У відповідності до ст. 12 Закону № 2493-III, на службу в органи місцевого самоврядування не можуть бути прийняті особи: які у разі прийняття на службу в органи місцевого самоврядування будуть безпосередньо підпорядковані близьким особам.

Окрім того, нормами ч. 1 ст. 27 Закону № 1700-VII, також є спеціальними по відношенню до приписів Закону № 2493-III.

Таким чином, позивача не може бути звільнено, ані на підставі ст. 34 Закону №1700-VII, ані на підставі п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, ані на підставі ст.ст. 12, 20 Закону № 2493-III (щодо підпорядкування), а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправним Розпорядження міського голови від 31.01.2022 року № 49-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » та як наслідок його скасування.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тож, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Таким чином, позивач підлягає ноновленню на посаді заступника начальника Управління економічного розвитку Департаменту економічного розвитку екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Указана норма права, окрім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

При цьому, відповідно до ст. 20 Закону № 2493-III, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Згідно з ст. 18 Закону № 2493-III, граничний вік перебування на службі в органах місцевого самоврядування становить 65 років.

Термін перебування на службі в органах місцевого самоврядування може бути продовжено, але не більш як на 5 років за рішенням сільського, селищного, міського голови, голови районної, районної у місті, обласної ради. Рішення про продовження строку перебування на службі в органах місцевого самоврядування приймається головою відповідної ради щороку, але не більш як до досягнення посадовою особою місцевого самоврядування 70-річного віку.

Після досягнення граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування посадові особи місцевого самоврядування за рішенням відповідного голови можуть бути залишені на посадах радників чи консультантів (патронатна служба), якщо такі посади передбачені штатним розписом, на умовах строкового трудового договору.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції враховуючи, що законодавець гарантував право на службу в органах місцевого самоврядування до досягнення 65 років, проходження служби на посадах органів місцевого самоврядування після досягнення граничного віку віднесено до дискреційних повноважень міського голови.

Матеріали справи свідчать, ОСОБА_1 досягнув граничного віку 65 років ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відсутні підстави вважати, що з 13.05.2022 року позивач продовжував би проходження служби в органах місцевого самоврядування.

Таким чином, вимушений прогул позивача тривав з 01.02.2022 по 12.05.2022 включно.

Вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має визначити розмір такого заробітку за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), навівши відповідний розрахунок.

Згідно з абзацом вісімнадцятим пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 слідує, що згідно з чинним законодавством нарахування середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу проводиться шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців робочі дні на число робочих днів за цей період.

Середньоденний заробіток позивача становив 834,99 грн, що підтверджено довідкою Департаменту економічного розвитку, екології та енергозбереження Івано-Франківської міської ради (а.с. 92, том 1).

Разом з тим, відповідно до Закону "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", скасовано святкові та неробочі дні, які припадали на будні, та перенесення вихідних.

Отже, вимушений прогул позивача за період з 01.02.2022 по 12.05.2022 складає 71 робочий день (лютий - 20 днів, березень - 22 дні, квітень - 20 днів, травень - 9 днів).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 59 284 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят чотири) гривень 29 копійок (71 день х 834,99 грн).

Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В постанові від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 Верховний Суд зазначив, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Так, у постанові від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17 Верховний Суд дійшов висновку, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Як свідчать матеріали справи, позивача двічі було звільнено з займаної посади без достатніх правових підстав, не зважаючи на факт попереднього визнання протиправним та скасування судом розпорядження про попереднє звільнення, тобто має місце повторність протиправних дій, які вже були визнані судом протиправними.

Суд першої інстанції враховує передпенсійний вік позивача, а також зважає на відсутність доказів вжиття відповідачами всього спектру заходів направлених на усунення конфлікту інтересів та зацікавленості у забезпеченні подальшого проходження служби позивачем, зокрема, вирішення конфлікту інтересів, що виник у міського голови, саме за рахунок усунення позивача від займаної ним посади, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

У позовній заяві позивач вказав на розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню із відповідача на його користь становить 1 000 000,00 гривень.

У спірному випадку суд першої інстанції, застосовуючи принципи розумності та справедливості, як складові аспекти принципу верховенства права, за обставин цієї справи, вважає, що буде співмірним присудження позивачу стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 30 000,00 гривень.

Так, колегія суддів зазначає, що хоч така оцінка є умовним визначенням розміру шкоди, і не може бути точним матеріальним відповідником пережитих позивачем душевних страждань і стресу внаслідок протиправного звільнення з роботи, проте визначення такого розміру компенсації моральної шкоди, на переконання суду, відповідає критеріям розумності та справедливості.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Беспалов О.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 03 листопада 2025 року.