Справа № 640/33966/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі представника відповідача Чернишової В.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

В С Т А Н О В И В :

Рух справи.

22.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення суми у розмірі 3 238 200,98 грн за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020 в адміністративній справі № 826/20906/14.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання судового рішення відповідач мав би йому сплатити кошти через незаконне звільнення, а саме за час вимушеного прогулу, проте це рішення відповідач виконав із затриманням.

Також, позивач вважає, що підлягають застосуванню приписи пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) щодо коригування середнього заробітку на коефіцієнти підвищення заробітку окремо у кожному випадку такого підвищення, за весь час його вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду за період з 29.08.2020 до 17.10.2021 включно, оскільки ця норма матеріального права діяла як на день незаконного звільнення позивача з органів прокуратури 01.12.2014, так і на день ухвалення рішення суду 28.09.2020 про поновлення позивача на публічній службі, й втратила чинність лише з 12.12.2020 під час вимушеного прогулу, який на цю дату ще тривав. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі № 813/5855/15, від 06.08.2019 у справі № 640/4691/18 та від 13.05.2020 у справі № 826/1001/16, позивач наголошує, що при обчисленні середнього заробітку за затримку виконання рішення суд повинен застосувати коефіцієнт підвищення на підставі підвищення посадових окладів працівників прокуратури відповідно до приписів, передбачених пунктом 10 Порядку № 100.

Вказана справа внаслідок ліквідації Окружного адміністративного суду м.Києва надійшла 05.02.2025 на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.07.2025 р. позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020 у справі №826/20906/14 у розмірі 220 940 грн. 20 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами неможливість виконання вказаного судового рішення, і зазначив, що з 28.09.2020 до 11.10.2021 це період затримки виконання рішення суду.

Щодо коригування середнього заробітку на коефіцієнти підвищення заробітку, суд першої інстанції відмовив у задоволені цих позовних вимог, виходячи з того, що позивач був поновлений на посаді прокурора в органах Генеральної прокуратури та не був переведений чи призначений на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, не проходив аттестацию, через що не має право на отримання виплат з урахуванням вказаних коефіцієнтів.

Позивач подав апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмовлених позовних вимог, просить скасувати його в цій частині через порушення судом норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідач також подав апеляційну скаргу на судове рішення, в якій вказано на порушення норм матеріального та процесуального права, через що просить скасувати судове рішення в частині задоволених позовних вимог і прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт-відповідач наголосив, що відсутні підстави для застосування норми ст. 236 Кодексу законів про працю України, і період затримки виконання судового рішення судом першої інстанції не правильно обрахований.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28.09.2020 Окружним адміністративним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі №826/20906/14 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора яким позов задовольнив частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 2719-ц від 01.12.2014 про звільнення позивача з посади першого заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України; поновлено позивача на посаді першого заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України з 02.12.2014; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2014 до 28.09.2020 у розмірі 1 238 964,66 грн.

Рішення суду у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернуте до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021 у цій справі №826/20906/14 залишене в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020.

Постановою Верховного Суду від 30.08.2021 змінені рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020 та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021 у справі № 826/20906/14: пункт четвертий резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено у такій редакції: "Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2014 до 28.09.2020 у розмірі 1 237 265,12 грн.

12.10.2021 Генеральний прокурор прийняв наказ № 1464ц, яким скасувала наказ Генерального прокурора України від 01.12.2014 про звільнення позивач з посади першого заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України та поновлено позивача на посаді першого заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України з 02.12.2014.

Позивач з вказаним наказом від 12.10.2021 № 1464ц був ознайомлений 18.10.2021.

Наказом Генерального прокурора від 22.10.2021 № 1509ц позивача було звільнено з посади першого заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.10.2021 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" за власним бажанням.

Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Так, частиною 1 статті 6 КАС України, визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (частини 2-4 ст.242 КАС України).

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно зі статтею статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 Кодексу законів про працю України, далі - КзПП).

Згідно із статтею 236 КзПП, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

25.09.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ), яким внесені зміни до Закону № 1697-VII, зокрема замінено слова (назву) "Генеральна прокуратура України" на "Офіс Генерального прокурора".

Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".

Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 23.12.2019 № 351, опублікованого у газеті "Голос України" 23.12.2019, днем початку роботи Офісу Генерального прокурора є 02.01.2020.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За правилами п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно із п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до п. 10 Порядку № 100 (у редакції, чинній до 12.12.2020) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Висновки суду.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що судовим рішенням у справі № 826/20906/14 встановлено незаконне звільнення позивача та допущено до негайного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

Вказане рішення у справі № 826/20906/14 ухвалене 28.09.2020, а наказ про поновлення позивача на посаді прийнятий 12.10.2021.

Вказані обставини підтверджені належними доказами.

Таким чином, встановлено несвоєчасність виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді, а саме більше року з дня наступного після оголошення судового рішення.

Проте, суд першої інстанції визнав безпідставного невиконання рішення суду як період з 28.09.2020 по 11.10.2021 (включно), що є помилкою.

Періодом затримки виконання рішення суду є період з 29.09.2020 по 11.10.2021, тобто з наступного дня після постановлення судового рішення.

Отже, вказані обставини є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України саме за цей період.

Доводи апелянта відповідача в цій частині заслуговують уваги.

В іншій частині доводи апелянта-відповідача не заслуговують уваги, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачем не доведено належними та достатніми доказами неможливість виконання вказаного судового рішення у вказаний період, зокрема вихідні дні, тощо.

Таким чином, позовні вимоги позивача ґрунтуються на нормі закону, тому підлягають задоволенню в цій частині.

Проте, не підлягають задоволенню щодо коригування середнього заробітку на коефіцієнти підвищення заробітку, оскільки суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач судовим рішенням був поновлений на посаді прокурора в органах Генеральної прокуратури та не був переведений чи призначений на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, і не проходив аттестацию, через що не має право на отримання виплат з урахуванням вказаних коефіцієнтів.

Такий висновок ґрунтується на правових висновках Верховного Суду, перелік яких наведено судом першої інстанції в судовому рішенні.

З урахування цього доводи апелянта-позивача з вказаного питання не заслуговують уваги.

Крім того, щодо інших доводів апелянтів, колегія суддів приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…», отже й інші доводи апелянтів не заслуговують уваги, оскільки не впливають на правильні висновки суду першої інстанції.

Таким чином, інші доводи апелянті не приймаються колегією суддів до уваги.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на зміну мотивувальної частини судового рішення щодо періоду безпідставного невиконання відповідачем рішення суду, визнавши його як правильний з 29.09.2020 по 11.10.2021.

Керуючись статтями 2, 77, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 р. - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 р. - задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 змінити в частині його мотивувальної та резолютивної частин.

Абзац другий резолютивної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 викласти у редакції:

«Стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020 у справі №826/20906/14 у розмірі 220 090 (двісті двадцять тисяч дев`яносто) грн 43 коп.»

В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк