Справа № 520/21755/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 р.Справа № 520/21755/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/21755/25

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, ВДВС), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Алли РЕКАШОВОЇ про закінчення виконавчого провадження від 04 серпня 2025 року ВП № 78612512.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2025 р. по справі №520/21755/25 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького архітектора, буд. 13, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що ані фактичного ані формального виконання боржником рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі за № 520/31051/24 щодо нарахування позивачу суддівської винагороди не відбулося, а постанова відповідача в особі головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України про закінчення виконавчого провадження ВП № 78612512 від 04 серпня 2025 року була винесена за відсутності правових підстав і фактично скасувала це судове рішення, оскільки конституційне право позивача, встановлене ст. ст. 43 і 130 Конституції України і ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як було порушеним до його ухвалення судом, таким залишилося і на теперішній час, оскільки нарахування суддівської винагороди позивачу так і не було здійснено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, щорішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі за № 520/31051/24, яке набрало законної сили 01.04.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Вищого антикорупційного суду (пр. Берестейський, буд. 41, м. Київ, 01601, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 гривні.

Зобов`язано Вищий антикорупційний суд провести нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 гривні.

Позивачем отримано виконавчий лист від 27.02.2025 про зобов`язання Вищого антикорупційного суду провести нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 гривні.

Позивач із зазначеним виконавчим листом звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮ України, відповідач) із заявою про примусове виконання зазначеного рішення Харківського окружного адміністративного суду і 15 липня 2025 року головним державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮ України Алла РЕКАШОВА винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 78612512.

12 серпня 2025 року о 19:01 на адресу електронної пошти позивача через підсистему електронного суду від Харківського окружного адміністративного суду надійшло повідомлення про виконання зазначеного рішення суду, яке містило: супровідний лист від 04 серпня 2025 року за № 78612512/20.1/22, постанову головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України Алли РЕКАШОВОЇ про закінчення виконавчого провадження ВП № 78612512 від 15 липня 2025 року та оригінал виконавчого листа по справі № 520/31051/24.

У постанові про закінчення виконавчого провадження було зазначено наступне: «Листом від 24.07.2025 № 03.10-04/76/2025 Вищий антикорупційний суд повідомив відділ про повне фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом, а саме: боржником здійснено нарахування стягувачу недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року у відповідності до вимог виконавчого документа».

Позивач, не погоджуючись із постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Алли РЕКАШОВОЇ про закінчення виконавчого провадження від 04 серпня 2025 року ВП № 78612512, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець правомірно закінчив виконавче провадження, у зв`язку з чим підстави для визнання протиправною згідно з вимогами пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Алли РЕКАШОВОЇ про закінчення виконавчого провадження від 04 серпня 2025 року ВП № 78612512 відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому, в положеннях частини 1 статті 370 КАС України наголошується, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом № 1404-VІІІ.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Статтею 18 вказаного Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Нормами пункту 9 частини 1 ст.39 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Верховний Суд у постанові 21.08.2024 у справі № 240/27324/23 сформулював правову позицію щодо застосування пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, згідно з якою виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.

Верховний Суд дійшов висновку, що державний виконавець, закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення. Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть бути будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид і форма яких залежить від суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання.

З матеріалів справи встановлено, що в межах виконавчого провадження ВП №78612512 з примусового виконання виконавчого листа по справі №520/31051/24 на боржника - Вищий антикорупційний суд, покладалось зобов`язання провести нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 гривні.

Листом від 27.02.2025 №03.10-04/76/2025 (а.с.50- 52) Вищий антикорупційний суд повідомив державного виконавця, що при виконанні судового рішення у справі №520/31051/24 нарахування присуджених позивачем коштів суддівської винагороди є взяттям ВАКС на себе бюджетного відшкодування, виплата такої винагороди здійсненням платежу. Таке нарахування й виплата згідно з бюджетним законодавством можливі лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, за наявності відповідного бюджетного призначення.

У кошторисі ВАКС на 2025 рік за бюджетною програмою Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом (КПКВК 0851010) за КЕКВ 2800 Інші поточні видатки бюджетні кошти на нарахування й виплату суддівської винагороди суддям ВАКС на виконання ухвалених на їх користь судових рішень не передбачені.

Таким чином, ВАКС як головний розпорядник коштів Державного бюджету України та державний орган, що зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, може виконати судові рішення зобов`язального характеру, зокрема, й у справі №520/31051/24, шляхом нарахування й виплати суддівської винагороди виключно за наявності для цього відповідних коштів за КЕКВ 2800 Інші поточні видатки, що наразі не вбачається можливим з причин, не залежних від ВАКС.

Також вказано, що з метою належного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2025 року у справі за № 520/31051/24 у ВАКС здійснений відповідний перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року, обчислений виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня відповідного року, за вирахуванням вже виплачених ОСОБА_1 , що додається.

До вказаного листа додано таблицю (а.с. 53), з якої випливає, що ОСОБА_1 проведено перерахунок за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року, сума 79684,79 грн.

Крім того, в якості підтвердження відсутності відповідних бюджетних призначень боржником долучено кошторис на 2025 рік, лист Міністерству фінансів України Про внесення змін до розпису спеціального фонду Державного бюджету України на 2025 рік від 31.01.2025 № 03.13-01/18/2025, листи Міністерства фінансів України.

Таким чином, сукупність перелічених доказів свідчить про те, що у боржника відсутня фінансова можливість виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2025 року у справі за № 520/31051/24, у зв`язку із відсутністю відповідних бюджетних призначень, у зв`язку із чим проведено відповідний перерахунок без здійснення фактичного нарахування позивачу спірної суми грошових коштів.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що в межах спірних правовідносин на боржника покладався обов`язок саме зі здійснення нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 гривні.

При цьому, колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять первинних документів, в яких відображено дані щодо фактичного нарахування позивачу на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2025 року у справі за № 520/31051/24 суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 гривні, що протиправно залишено поза увагою судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наявними у матеріалах справи розрахунковими листами за період з березня 2025 по червень 2025 підтверджено, що позивачу не здійснювалось нарахування суддівської винагороди за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року - 3028,00 гривні.

На переконання колегії суддів, сам по собі Лист від 27.02.2025 №03.10-04/76/2025 ВАКС про повне виконання судового рішення, в якому водночас вказано про проведення відповідного перерахунку без здійснення фактичного нарахування позивачу спірної суми грошових коштів, за відсутності належних доказів на підтвердження обставин такого виконання, не підтверджує виконання боржником судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначаються Законом України від 16.07.1999 № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Згідно статті 4 Закону України № 996-XIV одним з принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є принцип нарахування, відповідно до якого доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України 24.03.1995 № 108/95-ВР Про оплату праці при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, фактичним у повному обсязі виконанням судового рішення щодо зобов`язання провести нарахування недонарахованої суддівської винагороди є відображення такого нарахування в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності установи, а також повідомлення працівника про проведення такого нарахування.

Висновки суду про необхідність підтвердження факту нарахування суддівської винагороди первинними документами узгоджуються з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 08.11.2022 у справі № 440/504/20, які в силу ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що обставини фактичного невиконання Вищим антикорупційним судом рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2025 року у справі за № 520/31051/24 знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про передчасність та, як наслідок, протиправність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження від 04 серпня 2025 року ВП № 78612512 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ, що є підставою та її скасування та задоволення позову та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 по справі №520/21755/25 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).

Згідно з наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією 0.0..1 від 21.08.2025 року ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 968,96 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн відповідно до платіжної інструкції № 1.327923737.1 від 27.09.2025.

Оскільки суд апеляційної інстанції за результатами розгляду даної справи дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям постанови про задоволення позову, керуючись статтею 139 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 2 422,40 грн. (968,96+1453,44).

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 по справі № 520/21755/25 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Алли Рекашової про закінчення виконавчого провадження від 04 серпня 2025 року ВП № 78612512.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги в загальній сумі 2 422,40 грн..

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій