Справа № 400/11273/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/11273/24

Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

02 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- скасувати рішення ВКПП МВС України від 14.10.2024 року про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок хвороб, пов`язаних з проходженням служби в ОВС відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач, в порушення Порядку № 850, не прийняв конкретного рішення стосовно призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження служби в органах внутрішніх справ.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що позивачем у порушення вимог Порядку № 850 до надісланих матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги не додано довідку Форма № 158/о, що не дозволяє визначити згідно з Порядком день виникнення права на отримання грошової допомоги у зв`язку з установленням другої групи інвалідності позивачу. Крім того, за результатами розгляду матеріалів щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги Департаментом охорони здоров`я МВС України вказано на те, що медико-соціальна експертиза йому проведена з порушеннями пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. При проведенні медико-соціальної експертизи позивачу представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися та направлення для проходження МСЕК не оформлялося. Наявність вищезазначених недоліків унеможливлює прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги за надісланими матеріалами згідно з Порядком № 850. Враховуючи викладене, за результатами розгляду заяви позивача від 14.10.2024 року та повторного розгляду заяви від 29.09.2022 року, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.08.2023 року у справі № 400/2837/2,3 у Міністерстві внутрішніх справ України прийнято рішення про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги згідно з Порядком та затверджено відповідний висновок.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначив, що суд першої інстанції, всупереч вимогам п. 7 Порядку № 850, визнав достатнім факт зазначення Ліквідаційною комісією УМВС України в Миколаївській області у підготовленому висновку, дату набуття права на отримання одноразової грошової допомоги 20.09.2022, без додання до зазначеного висновку та/або до суду жодних належних чи допустимих доказів. При цьому, суд першої інстанції також не зазначив жодних нормативно-правових актів на підставі чого такі висновки зроблено; яким доказами зазначені обставини підтверджуються чим фактично дійшов до хибних висновків, що рішення МВС України про відмову у призначені одноразової грошової допомоги позивачу є протиправним. Крім того, апелянт наголосив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розповсюдження на спірні правовідносини законодавства про міліцію.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України, що підтверджується матеріалами справи.

У період з 01.10.1978 року по 05.01.2000 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України в Миколаївській області та здійснював правоохоронні функції в частині патрулювання по охороні правопорядку.

Під час виконання обов`язків по охороні суспільного порядку та ліквідації надзвичайних ситуацій, позивач, у званні майора внутрішньої служби, був звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я, відповідно до наказу УМВС у Миколаївській області від 05 січня 2000 року.

У зв`язку із прогресуючим захворюванням та як наслідок погіршенням стану здоров`я, позивача було направлено на проходження медико-соціальної експертизи, за результатами розгляду якої 20.09.2022 року йому було надано статус особи з інвалідністю ІІ групи безстроково. Інвалідність настала внаслідок захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби в ОВС, що призвело до втрати працездатності.

Згідно свідоцтва про хворобу ВЛК від 21.02.2000 року № 118 захворювання позивача пов`язане з проходженням служби в ОВС.

Відповідно до довідки МСЕК серії 12ААВ № 451793 від 20.09.2022 року, позивачу встановлено II групу інвалідності, де також вказано, що захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС.

Після звернення позивача до ГУ ПФУ в Миколаївській області про нарахування та виплату грошової допомоги, передбаченою законодавством, матеріали пенсійної справи було передано на розгляд до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України.

Департамент фінансово-облікової політики МВС України у листі-відповіді на звернення позивача від 27.10.2022 року № 0-13079/15 визнало та не заперечило проти того, що останній належав до категорії осіб начальницького складу державної пожежної охорони УМВС України та мав звання майора внутрішньої служби. Крім того, додаткового зазначило, що виплата одноразової грошової допомоги в разі загибелі/смерті, поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності особам рядового та начальницького складу державної пожежної охорони була передбачена ст. 23 Закону України «Про пожежну безпеку», який втратив чинність. Відповідно до цього, підстав для звернення за одноразовою грошовою допомогою згідно з законом відсутні. Також у відповіді вказано, положення ст. 97-100 Закону України «Про Національну поліцію» не поширюється на позивача, оскільки останній був колишнім працівником пожежної охорони в складі МВС, а не поліцейським.

Після отримання даної відповіді позивач звернувся до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.08.2023 року у справі № 400/2837/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2023 року, позов ОСОБА_1 до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково:

- визнано протиправними дії Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття та повернення документів з питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.09.2022 року з доданими до неї документами щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІI групи інвалідності, відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію», з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні у даній справі;

- відмовлено у задоволенні вимоги про зобов`язання здійснити нарахування та виплатити грошову допомогу позивачу у зв`язку з оформленням II групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

09 грудня 2023 року позивач звернувся до МВС України та до його структурного підрозділу Департаменту фінансово-облікової політики МВС України стосовно повторного розгляду заяви від 29.09.2022 року з доданими до неї документами щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності.

Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України листом від 19.12.2023 року повернув матеріали позивача на призначення одноразової грошової допомоги без прийняття рішення.

01.11.2024 року комісія УМВС України в Миколаївській області в повному складі розглянула надані позивачем документи та визнала день набуття права на отримання грошової допомоги 20.09.2022 року, та направила на затвердження в МВС України висновок про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до закону № 565 на виконання рішення МОАС від 23.08.2023 року по справі № 400/2837/23.

За результатами розгляду матеріалів щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги відповідачем прийнято рішення про відмову в призначені такої допомоги, яке оформлено листом від 12.11.2024 року № 31194-2024.

Підстава відмови: у порушення вимог Порядку № 850 до надісланих матеріалів не додано довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках), що видається страхувальнику, що не дозволяє визначити згідно з Порядком день виникнення права на отримання грошової допомоги у зв`язку з установленням ІІ групи інвалідності позивачу.

Крім того, за результатами розгляду матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги Департаментом охорони здоров`я МВС України вказано на те, що медико-соціальна експертиза проведена позивачу з порушеннями пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 Питання медико-соціальної експертизи», відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. При проведенні медико-соціальної експертизи позивачу представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися та направлення для проходження МСЕК не оформлялося.

Не погоджуючись із відмовою у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААВ № 451793 від 20.09.22 року, якою встановлено II групу інвалідності, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

В силу Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» за позивачем зберіглось право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію», тобто у відповідності до Порядку № 850 за наявності законних на то підстав.

Аналіз положень Закону України «Про міліцію» та Порядку № 850 дає підстави для висновку, що грошова допомога призначається і виплачується у разі:

- установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків;

- установлення працівникові міліції інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби;

- установлення працівникові міліції інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення із служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2020 року у справі № 826/7661/18.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктом 7 Порядку № 850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:

- заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного. ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Пунктом 8 Порядку № 850 встановлено, що керівник органу внутрішніх справ, у якому, проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

У свою чергу, МВС, відповідно до пункту 9 Порядку № 850, в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у-випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 14 Порядку № 850 визначено, що призначення та виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком : учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що ліквідаційна комісія УМВС України в Миколаївській області склала висновок про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, який надіслала до МВС України для розгляду питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ОВС. Проте, відповідачем прийнято висновок про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.

Разом з тим, таких підстав як зазначено відповідачем в п.14 Порядку № 850 для відмови у призначенні допомоги, не наведено.

Щодо тверджень відповідача про те, що у зв`язку із ненаданням довідки, неможливо визначити згідно з Порядком № 850 день виникнення права на отримання грошової допомоги у зв`язку з установленням ІІ групи інвалідності позивачу, суд першої інстанції вірно встановив, що згідно підготовленого Ліквідаційною комісією УМВС України в Миколаївській області, дату набуття права на отримання грошової допомоги встановлено 20.09.2022 року.

Щодо доводів апелянта в частині того, що медико-соціальна експертиза проведена позивачу з порушеннями пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 Питання медико-соціальної експертизи», відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. При проведенні медико-соціальної експертизи позивачу представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися та направлення для проходження МСЕК не оформлялося.

Судова колегія наголошує, що матеріали справи не містять доказів того, що при проведенні медико-соціальної експертизи позивача не залучались представники закладів охорони здоров`я МВС, а тому такі твердження є виключно припущенням, яке не базується на будь-яких доказах.

Процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначена Положенням № 1317, чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, пунктом 3 Положення № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 р. № 337 Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві (Офіційний вісник України, 2019 р., № 34, ст. 1217), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.

Відповідно до пункту 10 Положення № 1317 Залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються такі комісії:

1) загального профілю;

2) спеціалізованого профілю.

Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Пенсійного фонду України, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники органів державної служби зайнятості та у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.

До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.

Порядок участі представників органів державної служби зайнятості та інших працівників соціальної сфери затверджується МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що направлення на проходження медико-соціальної комісії видається лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, а обов`язок із формування складу відповідної комісії МСЕК покладено на МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики.

Таким чином, припущення відповідача про невиконання МОЗ та Мінсоцполітики своїх обов`язків із формування складу відповідної комісії МСЕК не може покладати на позивача, в діях якого відсутні ознаки протиправності, будь-які негативні наслідки. Крім того, як доречно зауважив суд першої інстанції, позивач заздалегідь не обізнаний з тим, хто входить до складу комісії.

У свою чергу, з наявної в матеріалах справи довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 451793 таку інформацію встановити неможливо, оскільки остання містить підпис лише голови МСЕК.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова МВС України у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу як інваліду ІІ групи, передбаченої Порядком № 850, з наведених підстав є неправомірною та такою, що не базується на законодавчих нормах, що має наслідком задоволення позовних вимог у цій частині.

Доводи апелянта, що до спірних правовідносин не застосовуються приписи Закону України «Про міліцію», спростовуються рішенням Конституційного суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини сьомої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа щодо права на пільги). Так, Конституційний суд зазначив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на те, що наведені МВС України підстави для відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи, передбаченої Порядком № 850 не знайшли свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачем всіх визначених законодавством умов для отримання такої допомоги.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 03 грудня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко