Справа № 754/2111/24
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року справа №754/2111/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Деснянського районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області від 24.10.2023 №14908/03-16 про відмову в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати призначити дострокову пенсію за віком відповідно до п. 3 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991, з 02.04.1991 по 31.12.1997, починаючи з 01.08.2022 та виплатити суми не отриманої пенсії за три роки до дня звернення

В обґрунтування позову позивач зазначає, що звернулась із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення їй дострокової пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області відмовлено у призначені такої пенсії, оскільки відсутні необхідні завірені копії медичних висновків ЛКК. Також, позивач вказує, що відповідачем не зараховано періоди її роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991, з 02.04.1991 по 31.12.1997, оскільки титульна сторінка завірена нечитабельною печаткою.

Вважаючи вищевказане рішення протиправним, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2023 адміністративну справу №754/2111/24 було передано до Київського окружного адміністративного суду для розгляду за територіальною підсудністю.

За результатом автоматизованого розподілу, справу №754/2111/24 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято до провадження адміністративну справу та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного залучено співвідповідачів Головного управління Пенсійного України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Пенсійний фонд України подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він є неналежним відповідачем, оскільки не приймав рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Позивач подала відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 30.08.2005.

ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 є матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10ААА №782685, при повторному огляді ОСОБА_2 підтверджено інвалідність ІІІ групи з дитинства. Інвалідність встановлено довічно.

Відповідно до медичного висновку №60 від 30.08.2006 та заключенню ЛКК №60 ОСОБА_2 має захворювання та патологічний стан, що відповідає розділу VI пункту 2 підпункту 2.27 "Переліку медичних показань, які дають право на одержання допомоги на дітей-інвалідів з дитинства у віці до 18 років", затвердженого Міністерством охорони здоров`я України від 08.11.2001 №454. Висновок дійсний до 20.07.2010.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До заяви позивачем було додано: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт громадянина України, трудова книжка, свідоцтво про народження дитини, заключення ЛКК №60 від 30.06.2006, висновок лікарсько-консультаційної комісії №60 від 30.08.2006, довідка до акта огляду в МСЕК від 24.07.2012 серія 10 ААА№782685, посвідчення від 04.10.2010 серія НОМЕР_3 ОСОБА_2 інваліда з дитинства ІІІ групи, свідоцтво про укладення шлюбу від 16.11.1991 серії НОМЕР_4 , свідоцтво про одруження від 16.06.1999 серії НОМЕР_5 , свідоцтво про шлюб від 11.10.2014 серії НОМЕР_6 , свідоцтво про народження ОСОБА_3 серія НОМЕР_7 , довідка форми ОК-1.2, довідка про відкритий рахунок у банку.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, було прийнято рішення від 24.10.2023 №96, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до п. 3 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки відсутні необхідні завірені копії медичних висновків ЛКК про визнання її особою з інвалідністю з дитинства до 6-ти років та всіх наявних виписок із акту огляду МСЕК (первинний) про встановлення ІІІ групи з дитинства після 18 років для призначення пенсії.

У вказаному рішенні відповідач зазначив, що позивач до заяви додала сканкопії документів: паспорта, ідентифікаційного коду, трудової книжки, свідоцтва про народження дітей.

Крім того, Пенсійний орган зазначив, що завірені копії медичних висновків ЛКК про визнання її особою з інвалідністю з дитинства до 6-ти років та виписки із акту огляду МСЕК (первинний) про встановлення ІІІ групи з дитинства після 18 років для призначення пенсії заявником відсутні.

Також, відповідач зазначив, що страховий стаж позивача складає 23 роки 02 місяці 27 днів.

До страхового стажу згідно з трудової книжки НОМЕР_8 від 16.08.1989 не зараховано періоди роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991, з 02.04.1991 по 31.12.1997, оскільки титульна сторінка завірена нечитабельною печаткою.

Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України зі скаргою на рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком від 24.10.2023 №96

Пенсійним фондом України було направлено дане звернення за належністю.

Листом від 04.12.2023 №41168-41967/Б-02/8-2600/23 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача, що в разі надання необхідних документів для вирішення питання призначення пенсії рекомендовано звернутись з новою заявою до територіального органу Пенсійного фонду України.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», згідно з якою жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Суд зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VIII, зокрема у тексті Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-XII, Закон України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" від 16 листопада 2000 року № 2109-III, Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV, слова "інвалід", "дитина-інвалід" та "інвалід з дитинства" в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами "особа з інвалідністю", "дитина з інвалідністю" та "особа з інвалідністю з дитинства" у відповідному відмінку і числі.

Отже, аналіз пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV та частини першої статті 17 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII свідчить про те, що право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства (осіб з інвалідністю з дитинства) до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведених норм однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства (особи з інвалідністю з дитинства).

Тож, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства (особи з інвалідністю з дитинства), а не дитини без такого роду медичних показань.

Суд звертає увагу, що визначення терміну «інвалід з дитинства» (особа з інвалідністю з дитинства) не міститься ні в Законі № 875-ХІІ, № 2249-VIII, ані в Законі № 2109-III.

Водночас, за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

На думку суду для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Відповідно до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Отже, п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону № 1788-XII та ст. 26, пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року (справа №330/2181/16-а), в якій Велика Палата Верховного Суду підтримала позицію Верховного Суду України у постанові від 27 травня 2014 року (справа №21-133а14), яка полягає у тому, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Для дострокового призначення пенсії матері дитини-інваліда має значення не факт установлення інвалідності, а момент настання медичних показників для встановлення інвалідності у дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 782685 від 24.07.2012, ОСОБА_2 встановлена ІІІ група інвалідності з 01.08.2012 довічно та вказано, що вона є інвалідом з дитинства.

Крім того, в матеріалах справи наявний медичний висновок №60 від 30.08.2006 та заключення ЛКК №60 від 30.08.2006, з яких вбачається , що ОСОБА_2 має захворювання та патологічний стан, що відповідає розділу VI пункту 2 підпункту 2.27 "Переліку медичних показань, які дають право на одержання допомоги на дітей-інвалідів з дитинства у віці до 18 років", затвердженого Міністерством охорони здоров`я України від 08.11.2001 №454. Висновок дійсний до 20.07.2010, тобто до виповнення ОСОБА_2 18 років.

Отже, момент настання медичних показників для визнання ОСОБА_2 інвалідом з дитинства (особою з інвалідністю з дитинства) до досягнення шестирічного віку виник після досягнення шестирічного віку.

Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до п. 3 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" діяло правомірно.

Враховуючи вище викладене, позовні вимоги в частині призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зарахування до страхового стажу періоди роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991, з 02.04.1991 по 31.12.1997, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок (частина третя статті 24 Закону №1058).

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Як встановлено судом вище, пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991 та з02.04.1991 по 31.12.1997, оскільки титульна сторінка завірена нечитабельною печаткою.

Так, на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (Інструкція № 162).

Підпунктом 1.1. Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців.

Згідно з п.п. 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Положеннями п.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

За змістом п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Крім того, суд зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не може бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Окрім того, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17 підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи, а не правильність записів у трудовій книжці.

Суд зазначає, що записи щодо прийняття та звільнення з роботи, які містяться у вказаній трудовій книжці, містять номер та дату наказу на підставі яких такі бути внесені, засвідчені підписом особи, яка здійснила такий запис та скріплені печаткою відповідного підприємства.

Крім того, слід зауважити, що трудова книжка позивача вперше заповнена 16.08.1989, тобто майже сорок років тому, що свідчить про наявність об`єктивних причин втрати якості відтворення відтиску печатки на титульному аркуші трудової книжки позивача.

Ураховуючи вищенаведене у сукупності, суд зазначає, що доводи відповідача щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991 та з 02.04.1991 по 31.12.1997 з підстав нечитабельного відтиску печатки та титульному аркуші такої трудової книжки є безпідставними.

За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 24.12.2023 № 14908/03-16 про відмову в призначенні пенсії за віком.

При цьому ефективним захистом прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991 та з 02.04.1991 по 31.12.1997.

Водночас суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині виплати суми не отриманої пенсії за три роки до дня звернення, оскільки позивачу ще не призначено пенсію за віком, а, отже, дана вимога заявлена на майбутнє.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протипранвим та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 24.10.2023 №14908/03-16 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 08.08.1989 по 01.03.1991 та з 02.04.1991 по 31.12.1997.

В іншій частині позовних вимог вімовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код 13486010).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.