Справа № 335/10363/25
Суддя: Апаллонова Ю. В.
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Вознесенівський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Річко О.О., представника відповідача Бежанової А.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника Річко Олени Олександрівни до Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника Річко Олени Олександрівни звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення.

Свій позов мотивує тим, що ОСОБА_1 є громадянин Російської Федерації, документований паспортом громадянина рф НОМЕР_1 , виданого генеральним консульством росії в м. Харків, 06.08.2021, терміном дії до 06.08.2025.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/002809392 від 06.04.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 20.08.2005.

Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МЗП № 003088 від 14.05.2025 та на його підставі винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серія ПН МЗП №003135 від 14.05.2025.

Під час здійснення перевірки законності перебування, Позивач, надав оригінал паспортного документа, та пояснив, що він прибув на територію України 21.10.2013 через КПП «Гоптівка», у приватних справах.

Позивач проживав на території України разом з батьками з раннього дитинства, у 2009 році закінчив Біленьківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Запорізького району Запорізької області та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту; та у 2012 році закінчив Державний навчальний заклад «Запорізький будівельний центр професійно-технічної освіти», отримавши атестат про повну загальну середню освіту та диплом кваліфікованого робітника. Це свідчить, що він не вперше прибув до України «у приватних справах», а постійно проживав, навчався та проживав на її території протягом тривалого часу.

В подальшому, 04.06.2025 УДМС у Запорізькій області (далі Відповідач) усно викликали Позивача до себе, та прийняли щодо нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025.

Позивачем було придбано квиток на автобус Запоріжжя Кишинів, з відправленням із м. Запоріжжя 23.06.2025 о 09.30 та прибуттям до Кишинева 24.06.2025 о 01.15, що підтверджується проїзним документом на автобус № 49837237.

23.06.2025 о 23.48 на пункті пропуску через державний кордон Республіки Молдови щодо позивача було прийнято рішення про відмову у в`їзді особи до Республіки Молдова, причина не підтверджена мета поїздки. Після цього позивач був змушений повернутися до м. Запоріжжя.

Отже, Позивачем було вчинено усіх необхідних дій для виконання рішення про примусове повернення до країни походження, та фактично виконано його.

Однак, вказані обставини були проігноровані Відповідачем, попри те, що йому було достеменно відомо про повернення позивача до м. Запоріжжя, оскільки співробітники УДМС України в Запорізькій області неодноразово телефонували Позивачу і були обізнані щодо його переміщень.

В подальшому, за невиконання у встановлений поважних причин рішення про примусове повернення УДМС в Запорізькій області від 04.06.2025, УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про примусове видворення Позивача з України № 000499 від 04.08.2025. В цей же день Позивача було заарештовано та направлено до пункту тимчасового перебування іноземців.

Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2025 р. у справі №335/7663/25 позовні вимоги Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України задоволено в повному обсязі.

У відповідності до вказаного рішення Позивача було затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на шість місяців.

Позивач з початку повномасштабного вторгнення добровільно вступив до ТРО, зокрема до батальйону самооборони «Щит», що підтверджується відповідною довідкою.Така діяльність Позивача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики рф, ставить його під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження.

А тому, дізнавшись про можливість отримання статусу біженця вже під час перебування у ПТПІ, 08.08.2025 Позивач звернувся до Управління Державної Міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Станом на момент подачі цієї позовної заяви, рішення, прийнятого за наслідками розгляду вказаної заяви не надходило.

З врахуванням наведеного, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 000499 від 04.08.2025 про примусове видворення з України іноземця - громадянина російської федерації ОСОБА_1 , прийняте головним спеціалістом УДМС України в Запорізькій області Тетяною Славич.

Ухвалою суду від 17.10.2025 року по справі відкрито провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти адміністративного позову з наступних підстав.04.08.2025 до УДМС у Запорізькій області звернувся громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання подальшого його перебування на території України. Для здійснення перевірки законності перебування, громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надав оригінал паспортного документа НОМЕР_1 , виданого Генеральним Консульством Росії в м. Харків 06.08.2021, термін дії до 06.08.2026, та пояснив, що він прибув на територію України 21.10.2013 через КПП «Гоптівка» по паспорту НОМЕР_1 , виданому 22.12.2010, терміном дії 22.12.2015, у приватних справах.Під час перевірки було встановлено, що за обліками УДМС у Запорізькій області, з використанням бази даних відомчої інформаційної системи ДМС, за результатами - ОСОБА_1 посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України не документувався.04.06.2025 у відношенні громадянина рф ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , УДМС у Запорізькій області було прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025.

Зазначене рішення громадянин рф ОСОБА_1 не виконав, територію України не покинув.За обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан»), за результатами відсутня інформація про перетинання державного кордону України громадянином ОСОБА_1 31.07.2025 через КПП «Маяки-Удобне», інформація щодо виїзду з території України відсутня; за обліками Єдиного реєстру боржників, за результатами наявна інформація про майнові зобов`язання іноземця перед державою, а саме не сплачене адміністративне стягнення, накладене УДМС у Запорізькій області 14.05.2025.

Враховуючи зазначене, громадянин російської федерації ОСОБА_1 порушив вимоги міграційного законодавства України, зокрема не виконав рішення про примусове повернення у визначений законом строк без поважних причин, що стало підставою для прийняття Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області рішення №000499 від 04.08.2025 про його примусове видворення з території України.

Посилання позивача на нібито виконання рішення про примусове повернення спростовуються матеріалами справи, оскільки за результатами перевірки відсутні офіційні підтвердження факту перетину державного кордону України зазначеною особою. Повернення позивача на територію України після відмови у в`їзді до Республіки Молдова не може розцінюватися як виконання рішення, а навпаки, свідчить про невиконання покладеного на нього обов`язку залишити територію України.

Крім того, згідно з копією рішення (відповідач зробив власний довільний переклад) уповноважених органів Республіки Молдова про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у перетині державного кордону, зазначено підставу: у пункті «Е» вказано «не обґрунтовує мету поїздки», із коментарем «перетин не дозволено».Таким чином, причина відмови має суб`єктивний характер, пов`язаний із поведінкою іноземця під час проходження прикордонного контролю, і не є об`єктивною перешкодою, незалежною від його волі. Це свідчить, що позивач не вжив усіх можливих заходів для виконання рішення про примусове повернення, а його дії мали формальний характер.

Щодо доводів позивача про можливу небезпеку у разі повернення до країни походження, зазначено, що питання надання статусу біженця або додаткового захисту не належить до предмета цього адміністративного спору. Такі обставини розглядаються окремо відповідним територіальним органом ДМС в межах визначеної законом процедури. Подання заяви про надання статусу біженця не є підставою для автоматичного скасування або зупинення рішення про видворення, якщо відсутнє відповідне процесуальне рішення компетентного органу.При цьому на час прийняття рішення про примусове видворення громадянин ОСОБА_1 не вважав себе особою, якій загрожує переслідування в країні його походження.Під час прийняття рішення здійснювалась перевірка за обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (ЄІАС УМП) в підсистемі «Облік іноземців та біженців», інформація про звернення громадянина рф ОСОБА_1 за статусом біженця в Україні як і на час прийняття рішення та і станом на сьогоднішні день відсутня.У дозволений проміжок часу проживання в Україні ОСОБА_1 не звертався за захистом, чим порушив порядок та строки звернення встановлені вимогами статті 5 Закону.Позовна заява та докази по справі не містять жодних фактів наявності саме у ОСОБА_1 ризику переслідування в рф.Під час перебування у пункті тимчасового перебування іноземців громадянин російської федерації ОСОБА_1 08.08.2025 року звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з наданим додатками до позову, листом ДМС від 08.10.2025 № 8.5-10940/2-25, вказана заява не реєструвалася та рішення про відмову у її прийнятті не приймалося з огляду на те, що Україна перебуває в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, що і зумовило застосування до ОСОБА_1 положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Разом із тим, відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», факт подання заяви про визнання біженцем сам по собі не зупиняє дію рішення про примусове видворення, якщо компетентним органом або судом не прийнято окремого рішення про його зупинення. Таким чином, рішення УДМС у Запорізькій області №000499 від 04.08.2025 року залишається чинним і правомірним до моменту прийняття остаточного рішення у процедурі розгляду заяви про захист.

При прийнятті рішення №000499 посадовими особами УДМС у Запорізькій області дотримано принципів законності, пропорційності та обґрунтованості. Позивач був належним чином поінформований про права, обов`язки та наслідки невиконання рішення про примусове повернення, що підтверджується наявними матеріалами.

Таким чином, дії УДМС України в Запорізькій області відповідають вимогам законодавства, здійснені у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом. Підстав для скасування рішення про примусове видворення не вбачається.

У судовому засіданні позивач в режимі відеоконференцзв`язку підтримав позов у повному обсязі. Зазначив, що кожні три місяці до 2014 року він перетинав кордон з російською федерацією і повертався, у подальшому це не робив, усно звертався до УДМС, проживав в Україні і аж до червня 2026 до нього питань не було, він намагався отримати посвідку на проживання, яку не міг зробити оскільки втратив оригінал свідоцтва про народження. Після прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, він намагався покинути Україну, 23.06.2025 року поїхав до Молдови, оскільки йому повідомили, що можна туди заїхати, а потім повернутися в Україну, однак у перетині кордону з Молдовою йому відмовили і роз`яснили про необхідність отримання візи, він повернувся додому, коли у серпні 2025 року прийшов до УДМС задля вирішення питання щодо посвідки, його було затримано. Після затримання він подав заяву про визнання його біженцем, доля якої йому невідома.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав наведених у позові. Просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, наведених у відзиві за позовну заяву. Просила відмовити в задоволенні позову.

30.10.2025 року суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та признаив дату проголошення судового рішення 03.11.2025 року о 10:00 год.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Згідно ч. 4 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», факт подання заяви про визнання біженцем сам по собі не зупиняє дію рішення про примусове видворення, якщо компетентним органом або судом не прийнято окремого рішення про його зупинення.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин..

При цьому відповідно до ч.1 цієї ж статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, народився м.Хабаровськ, що підтверджено закордонним паспортом громадянина російської федерації НОМЕР_1 строком дії з 06.08.2021 року до 06.08.2026 року.

21.10.2013 ОСОБА_1 прибув на територію України через КПП «Гоптівка» за паспортом НОМЕР_3 від 22.12.2010 терміном дії до 22.12.2015.

04.08.2025 до УДМС у Запорізькій області звернувся громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання подальшого його перебування на території України.

Для здійснення перевірки законності перебування, громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надав оригінал паспортного документа НОМЕР_1 , виданого Генеральним Консульством Росії в м. Харків 06.08.2021, термін дії до 06.08.2026, та пояснив, що він прибув на територію України 21.10.2013 через КПП «Гоптівка» по паспорту НОМЕР_1 , виданому 22.12.2010, терміном дії 22.12.2015, у приватних справах.

Під час перевірки було встановлено, що за обліками УДМС у Запорізькій області, з використанням бази даних відомчої інформаційної системи ДМС, за результатами - ОСОБА_1 посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України не документувався.

04.06.2025 у відношенні громадянина рф ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , УДМС у Запорізькій області було прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025.

Вказане рішення вручено громадянину російської федерації ОСОБА_1 в день його прийняття, що підтверджується відповідним особистим підписом останнього.

Також, Позивача було ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено Позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді.

Згідно обліків Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення УДМС у Запорізькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянином ОСОБА_1 не оскаржене.

Позивачем було придбано квиток на автобус Запоріжжя Кишинів, з відправленням із м. Запоріжжя 23.06.2025 о 09.30 та прибуттям до Кишинева 24.06.2025 о 01.15, що підтверджується проїзним документом на автобус № 49837237.

23.06.2025 о 23.48 на пункті пропуску через державний кордон Республіки Молдови щодо ОСОБА_1 було прийнято рішення про відмову у виїзді особи до Республіки Молдова, причина не підтверджена мета поїздки. Після цього ОСОБА_1 повернувся до м. Запоріжжя.

Таким чином, зазначене рішення від 04.06.2025 громадянин рф ОСОБА_1 не виконав, територію України не покинув; за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан»), за результатами відсутня інформація про перетинання державного кордону України громадянином ОСОБА_1 31.07.2025 через КПП «Маяки-Удобне», інформація щодо виїзду з території України відсутня; за обліками Єдиного реєстру боржників, за результатами наявна інформація про майнові зобов`язання іноземця перед державою, а саме не сплачене адміністративне стягнення, накладене УДМС у Запорізькій області 14.05.2025.

Також, встановлено, що впродовж тимчасового перебування на території України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.01.2014 року за межі України не виїжджав, до ДМС із заявами щодо легалізації свого проживання в Україні, продовження строку перебування на території країни не звертався. Законні підстави для подальшого перебування в Україні у іноземця відсутні.

Законодавство України зобов`язує іноземців та осіб без громадянства неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (частина 3 статті 3 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

04.08.2025 відповідачем прийнято рішення про примусове видворення Позивача з України № 000499 від 04.08.2025.

Підставою вказаного рішення стало те, що дозволений строк перебування ОСОБА_1 на території України закінчився 14.01.2014 року, з цього часу громадянин рф ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду на територію країни походження або іншу третю країну після встановленого строку перебування в Україні. 04.06.2025 року УДМС в Запорізькій області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни і зобов`язано покинути Україну в строк до 13.06.2025 року. На теперішній час рішення про примусове повернення не виконано.

Згідно рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2025 р. у справі №335/7663/25 позовні вимоги Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України задоволено в повному обсязі. У відповідності до вказаного рішення ОСОБА_1 було затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на шість місяців.

На даний час у громадянина російської федерації ОСОБА_1 відсутні документи на право перебування/проживання на території України.

Судом встановлено, що підстава для прийняття рішення про примусове видворення передувало не виконання ОСОБА_1 рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 04.06.2025 року.

Представником позивача надано суду докази на підтвердження проживання ОСОБА_1 на території України, а саме на території с.Біленьке Запорізького району з 02.08.2005 року по теперішній час.

Та обставина, що позивач має на території України місце проживання, сім`ю, не є підставою для його звільнення від відповідальності та наслідків порушення міграційного законодавства. Так, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22 неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності в іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує вчинене іноземцем порушення міграційного законодавства та не є підставою для скасування рішення про примусове повернення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, такі обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні зв`язки покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу) вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18, від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

В постанові від 26 січня 2024 року у справі №522/11225/22 Верховний Суд зазначив, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого іноземця, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

У справі Jeunesse vs the Netherlands Європейський суд з прав людини відзначив, що коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території, така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивач вчиняв дії щодо узаконення свого перебування на території України, у встановленому порядку звертався з відповідною заявою про набуття громадянства до органів ДМС

Що стосується доводів сторони позивача про те, що примусове видворення до російської федерації призведе до небезпеки переслідування та репресій з боку держави, то в цій частині суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Подібні положення закріплені й в ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови для переслідувань цієї особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, остання повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Однак суд з пояснень учасників справи встановив, що ОСОБА_1 протягом більш ніж десятирічного періоду перебування на території України з відповідною заявою до компетентних органів не звертався. Зокрема, позивач в судовому засіданні пояснив, що він лише в усному порядку цікавився порядком отримання статусу біженця, проте офіційних заяв до Державної міграційної служби України станом на час прийняття рішення про примусове видворення від 04.08.2025 не подавав. Аналогічно представник відповідача заперечив факт подання позивачем будь-яких заяв щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту станом на 04.08.2025 року. Листом ДМС від 08.10.2025 № 8.5-10940/2-25, вказана заява не реєструвалася та рішення про відмову у її прийнятті не приймалося з огляду на те, що Україна перебуває в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, що і зумовило застосування до ОСОБА_1 положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року.

При цьому, сама лише приналежність до членів ТРО, зокрема батальйону самооборони за відсутності інших доказів можливого його переслідування за не може свідчити, що в країні його громадянської належності останньому може загрожувати небезпека для його свободи.

Побоювання позивача з приводу повернення до рф суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені доказами, окрім того, позивач мав можливість виїхати до будь-якої іншої країни, а не до рф, і у встановленому законодавством України порядку повернутись до України, адже рішенням про примусове повернення не встановлено заборони йому в`їзду в Україну.

Крім того, рішення про примусове видворення передбачає не обов`язково повернення до країни походження/громадянської приналежності, а й до будь-якої третьої країни, якщо позивач має побоювання за свою безпеку.

При цьому, як вбачається з пояснень учасників справи, ОСОБА_1 не оскаржував рішення про його примусове повернення, а тому саме по собі скасування рішення про примусове видворення з вищезазначених підстав не призведе до припинення зобов`язання позивача покинути територію України (з відповідними наслідками за невиконання).

Що стосується тверджень позивача про те, що він жодним чином не ухилявся від виконання рішення про примусове повернення, оскільки в межах наданого йому строку намагався залишити територію України шляхом безуспішного виїзду в Республіку Молдова, то в цій частині суд зазначає наступне.

Суд встановив, що 23.06.2025 року (останній день виконання рішення в частині зобов`язання покинути територію України) ОСОБА_1 дійсно намагався перетнути кордон України з Республікою Молдова, однак згідно рішення про відмову на в`їзд особи в Республіку Молдова від 23 червня 2025 року у наданні дозволу на в`їзд позивачу було відмовлено у зв`язку з не підтвердженням мети поїздки. Після цього ОСОБА_1 повернувся до місця свого проживання.

Жодних доказів здійснення позивачем повідомлення про цю обставину працівників Державної міграційної служби України з метою з`ясування своїх подальших дій аж до 04.08.2025 року матеріали справи не містять.

Разом з тим, з пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається, що 23 червня 2025 року він намагався перетнути кордон України з Республікою Молдова з метою перетнути кордон з подальшим поверненням до України, а не з метою виконання рішення про його примусове повернення до країни громадянської належності або третьої країни. Жодних інших дій з метою виконання рішення про примусове повернення за період з 24 червня 2025 року до 04.08.2025 року позивач не здійснював, при тому, що громадянин рф ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні, тобто з 19.01.2014 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не оскаржував рішення про його примусове повернення від 04.06.2025 року та не звертався до компетентних органів держави Україна з метою легалізації свого перебування на території України, хоча усвідомлював, що він порушує законодавство України.

Суд не бере до уваги твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_1 звертався в усному порядку до Управління державної міграційної служби України для отримання права постійного проживання на території України, проте йому відмовлено з тих підстав, що ним не надано оригіналу свідоцтва про народження, оскільки такі твердження не підтвердженні жодним доказом.

Позивачем не наведено поважних причин невиконання рішення про примусове повернення від 04.06.2025 року, доказів тому, що позивач звертався до відповідача із заявами про продовження строку перебування на території України чи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту станом на 04.08.2025 року до суду не надано.

Ураховуючи всі встановлені судом обставини та з огляду на наведені положення чинного законодавства України суд дійшов висновку, що рішення про примусове видворення прийняте відповідачем в межах своїх повноважень, у спосіб встановлений законом, рішення є законним, мотивованим та обґрунтованим, відповідач мав законодавчо визначені підстави для ухвалення оскаржуваного рішення про примусове видворення позивача а тому не підлягає скасуванню і відповідно підстав для задоволення позову не вбачається.

Відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення позивача, яке є чинним і яке позивач не виконав без поважних причин, що і стало підставою для ухвалення відповідачем рішення про примусове видворення.

Щодо пропорційності оскаржуваного рішення, суд наголошує, що в умовах дії воєнного стану, здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим та таким, у якому існує нагальна потреба, а як наслідок відповідає легітимній меті його здійснення ефективному реагуванню держави на загрози її безпеці.

Враховуючи вищевикладене та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 77, 243-246, 250, 289 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в особі представника Річко Олени Олександрівни до Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата проголошення повного рішення суду 03.11.2024 року.

Суддя: Ю.В. Апаллонова