Справа № 520/6712/25
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2025-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 р. Справа № 520/6712/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Гончарова Івана Олександровича - на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2025, по справі № 520/6712/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправною бездіяльності суб"єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення конкретного управлінського волевиявлення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо невчинення дій, спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області підготувати подання про втрату громадянства України ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Диканським РВ УМВС України в Полтавській області 20.08.1999.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору судом першої інстанції, зокрема апелянт вказав, що судом першої інстанції не взято до уваги факт надання позивач обов`язкової згоди в письмовій формі як неповнолітньої особи відповідно до ст. 32-34 Закону України «Про громадянство України» №1636-ХІІ.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Даугавпілс, яке на той час знаходилося в складі Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки. За критерієм місцем народження позивач здобув правовий статус громадянина Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки.

Відповідно до свідоцтва про народження батьком заявника є ОСОБА_2 (національність - українець), а матір`ю є ОСОБА_3 (національність - росіянка).

Відповідно до довідки №768/99 від 27.07.1999, виданою відділом паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УАСА УМВС України в Полтавській області, ОСОБА_4 (мати позивача) є громадянкою України на підставі п. 3 ст. 2 Закону України «Про громадянство».

В зазначеній довідці також зазначено, що разом з ОСОБА_4 громадянами України є її діти, а саме ОСОБА_1 (1982 р. н.) та ОСОБА_5 (1988 р. н.).

Позивач, як громадянин України, отримав довідку від 11.09.1999 про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

В подальшому позивач був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Диканським РВ УМВС України 20.08.1999.

14.06.2024 ОСОБА_1 отримав посвідчення особи громадянина Латвійської Республіки ( НОМЕР_4 .

16.02.2025 позивач, через свого адвоката, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з приводу вчинення дій, спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України (підготовки подання про втрату особою громадянства України для розгляду Державною міграційною службою України, рішення за якими приймає Президент України) або скасування рішення про визначення належності позивача до громадянства України на підставі пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" (1636-XII) через подання неправдивих відомостей у частині відсутності іноземного громадянства або пункту 1 частини першої статті 19 Закону України "Про громадянство України" (№ 2235-III) через добровільне набуття громадянства іншої держави або якщо він добровільно отримав документ, що підтверджує наявність набуття ним іноземного громадянства.

Листом від 24.02.2025 №6301.7-3159/63.1-25, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомило, що позивач не підлягає втраті громадянства України відповідно до ст. 19 Закону України «Про громадянство», оскільки ОСОБА_1 постійно проживає за межами України, то відповідно до статті 25 Закону України від 18.01.2001 №2235-ІІІ «Про громадянство України» заява про вихід з громадянства України повинна подаватися до закордонних установ Міністерства закордонних справ України. Зазначеним листом роз`яснено порядок виходу з громадянства України відповідно до ст.18 Закону України «Про громадянство України».

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невчинення дій спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірної відмови Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо втрати позивачем громадянства України відповідно до ст. 19 Закону України «Про громадянство України» №2235-ІІІ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 8 Конституції України встановлюється, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про громадянство України" громадянством України є - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Статтею 17 Закону України "Про громадянство України", громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для виходу з громадянства України визначені у статті 18 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про громадянство України" підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок їх застосування громадянин України може стати особою без громадянства.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених ст. 19 Закону України "Про громадянство України", є дата видання відповідного указу Президента України.

Судовим розглядом встановлено, що в обґрунтування звернення від 16.02.2025 р. адвокат позивача посилається на положення п.3 ст.2 Закону України «Про громадянство України» №1636-ХІІ.

Стосовно зазначеного, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.2 Розділу V Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" з набранням чинності цим Законом втрачають чинність Закон України "Про громадянство України" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 50, ст. 701; 1993 р., № 14, ст. 121; 1994 р., № 33, ст. 299, № 43, ст. 390; 1997 р., № 23, ст. 169; 2000 р., № 25, ст. 198).

Закон України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" набрав чинності 01.03.2001р.

Отже, у межах спірних правовідносин норми Закону України від 08.10.1991 № 1636-ХІІ «Про громадянство України» не підлягають застосуванню до відносин, які виникли у зв`язку з розглядом звернення заявника від 16.02.2025, оскільки на зазначену дату управлінські рішення суб`єктів владних повноважень щодо питань громадянства мають ґрунтуватися на положеннях чинних нормативно-правових актів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України "Про громадянство України" (в чинній редакції) підставами для втрати громадянства України є набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою.

Разом з тим, положення статті 9 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» не можуть бути застосовані до правовідносин за участю позивача, оскільки останній набув громадянство України 27.07.1999 року як неповнолітня дитина громадянки України, а саме ОСОБА_4 , тоді як зазначений Закон набрав чинності 01.03.2001.

Колегія суддів бере до уваги, що згідно з п.3 ст.2 Закону України від 08.10.1991 №1636-ХІІ "Про громадянство України" громадянами України є: особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13.11.1991 проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31.12.1999 подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України.

Під час судового розгляду встановлено, що матір позивача під час набуття громадянства України 27.07.1999 свідомо чи умисно не подавала до органів влади України неправдиві відомості щодо будь-яких юридично значущих обставин, передбачених пунктом 3 статті 2 Закону України від 8 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України».

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" підставою для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

Згідно зі ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Не може бути скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України стосовно особи, яка на момент прийняття такого рішення була неповнолітньою, недієздатною, крім випадків подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Позивач станом на 27.07.1999 був неповнолітньою особою, а доказів умисного та свідомого подання матір`ю позивача до органів державної влади України неправдивих відомостей або фальшивих документів чи приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, матеріали справи не містять.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що останній з моменту народження належав до громадянства іншої держави Латвійської Республіки за критерієм територіального походження.

Отже, з 27.07.1999 позивач фактично перебував як у громадянстві України (за критерієм походження від громадянина України-матері), так і у громадянстві Латвійської Республіки (за критерієм територіального походження).

Таким чином, позивач, який за територіальним походженням (за критерієм місця народження) набув правового статусу громадянина Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, 27.07.1999 внаслідок цілком правомірних дій своєї матері набув правового статусу громадянина України як неповнолітня дитина громадянки України - ОСОБА_4 .

Положеннями Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" не передбачено подання заяви про втрату громадянства України у порядку ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України".

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" та ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" механізми втрати особою громадянства України за правовою природою, суттю, призначенням та спрямованістю є способами виправлення органами державної влади України помилок (дефектів, вади, недоліків) у вчиненні минулих адміністративних волевиявлень через надзвичайно істотну недобросовісність чи недоброчесність набувачів громадянства України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність підстав для визнання протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо втрати ОСОБА_1 громадянства України.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач, який за територіальним походженням, а саме за критерієм місця народження, набув правового статусу громадянина Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, 27.07.1999р. внаслідок цілком правомірних дій власної матері набув правового статусу громадянина України, як неповнолітня дитина громадянина України - ОСОБА_4 , а тому оформлена листом від 27.032.2025р. №6301.7-3159/63.1-25 відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області є правомірною.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Гончарова Івана Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 по справі № 520/6712/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов З.Г. Подобайло