Справа № 440/7380/25
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.О. Чеснокова
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 р. Справа № 440/7380/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2025, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/7380/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якій просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №62 від 22.04.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до загального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ч. 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ОСОБА_1 період навчання позивачки з 01.09.1984 по 20.06.1989 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 26.06.1989 та роботи відповідно записів в трудовій книжці з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991, з 24.09.1991 по 31.12.1997.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 62 від 22.04.2025.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.04.2025 з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2025 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо зарахування до загального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ч. 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ОСОБА_1 періодів роботи позивачки відповідно записів в трудовій книжці з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 24.09.1991 по 31.12.1997.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що матеріали вказаної справи містять адвокатський запит №21 від 08.05.2025 до ГУ ПФУ в Полтавській області та відповідь на нього від 22.05.2025 за №1600-0208-8/39165, в якому було витребувано інформацію про періоди роботи, які було зараховано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , для призначення пенсії за віком та, відповідно, які періоди роботи не було зараховано. Згідно наданої відповіді ГУ ПФУ в Полтавській області повідомляє, що до страхового стажу позивачки для призначення їй пенсії за віком не було зараховано наступні періоди навчання позивачки з 01.09.1984 по 20.06.1989 згідно диплому серії НОМЕР_3 від 26.06.1989 та роботи відповідно записів в трудовій книжці з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991, з 24.09.1991 по 31.12.1997. Тому, в зв`язку з викладеним вище позивачкою було викладено свої позовні вимоги саме згідно вказаної відповіді ГУ ПФУ в Полтавській області. Крім того, форма РС- право, наявна в матеріалах справи, також містить відомості про незарахування вказаних періодів роботи позивачки до її страхового стажу. Таким чином, судом в оскаржуваному рішенні не було враховано факт того, що відповідачем умисно не було охоплено в своєму рішенні про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком всі незараховані періоди її роботи з метою повторної відмови в призначенні такої пенсії в майбутньому. Вказане узгоджується з доказами, наявними в матеріалах справи.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2025 та винести рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що після зупинення дії Конвенція 1993 року не застосовуватиметься у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених у вказаних країнах, незалежно від дати їх видачі, посвідчення. Офіційні документи, видані з 27 грудня 2022 року компетентними органами російської федерації та республіки білорусь приймаються на території України виключно за умови легалізації, в даному випадку, проставлення апостилю, оскільки росія і білорусь є учасниками Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, яка є чинною у відносинах України з цими державами. Відповідно наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, ідентифікаційний номер, диплом) та даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж складає 26 років 4 місяці 4 дні, що недостатньо для призначення пенсії. Не враховано до стажу періоди навчання згідно диплому та роботи відповідно записів в трудовій книжці, оскільки зміну прізвища ОСОБА_2 > ОСОБА_3 (мовою оригіналу) на титульній сторінці зроблено з порушенням вимог п. 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не зазначено документ, його номер та дату на підставі якого внесені зміни. Свідоцтво про шлюб не надано. Також відсутнє повідомлення про неотримання виплат від органів пенсійного забезпечення РФ за періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991 відповідно до статті 24-1 Закону. До заяви про призначення пенсії не надано документ про місце проживання (реєстрації). Враховуючи вищевикладене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу та документу про місце реєстрації. Вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України є правомірними, у спірних правовідносинах Головне управління діяло у відповідності до чинного законодавства та в межах своєї компетенції.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 14.05.2025 через вебпортал Пенсійного фонду України позивачка звернулась із заявою про призначення пенсії у зв`язку з досягненням пенсійного віку.

Заяву позивачки було направлено на розгляд за принципом екстериторіальності до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в М. Києві № 625 від 22.04.2025 в призначенні пенсії відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки до страхового стажу позивача не були зараховані періоди навчання згідно диплому та роботи відповідно до записів в трудовій книжці, оскільки зміну прізвища ОСОБА_4 (мовою оригіналу) на титульній сторінці зроблено з порушенням вимог п. 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не зазначено документ, його номер та дату, на підставі якого внесені зміни. Свідоцтво про шлюб не надано. Також відсутнє повідомлення про неотримання виплат від органів пенсійного забезпечення РФ за періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991 відповідно до статті 24-1 Закону.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 62 від 22.04.2025 про відмову у призначенні пенсії в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.04.2025 з урахуванням висновків суду.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки предметом оскарження в даній справі є рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.04.2025 №62, яким не ставилось під сумнів зарахування до стажу позивачки періодів роботи з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 26 Закону № 1058-ІV, яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу.

Статтею 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058-ІV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII).

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 1 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктами 2.2 та 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. У трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок № 58 від 29 липня 1993 року, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України (далі по тексту - Інструкція № 58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З аналізу наведених норм випливає, що трудова книжка, в якій містяться всі необхідні та точні записи про періоди роботи, є основним документом, що підтверджує стаж роботи. За наявності такої трудової книжки підтверджувати трудовий стаж іншими документами законодавством не вимагається.

Також, колегія суддів зазначає, що обов`язок щодо заповнення трудової книжки покладався на спеціально уповноважену особу, а не на працівника. Повноваження щодо заповнення трудової книжки працівника належать роботодавцю.

Відповідно до записів трудової книжки позивачки серії НОМЕР_4 від 01.08.1982 підтверджено наступне:

- запис №1 від 01 08.1982 - прийнята диктором місцевого радіосповіщення;

- запис №2 від 18.01.1983 - звільнена за власним бажанням;

- запис №3 від 19.01.1983 - прийнята на посаду кореспондента відділу комсомольського життя газети «Зоря»;

- запис №4 від 13.08.1984 - звільнена з посади кореспондента в зв`язку зі вступом на навчання до Московського державного університету;

- запис №5 від 01.09.1984 - зарахована студенткою денного відділення факультету журналістики Московського державного університету;

- запис №6 від 01.07.1989 - закінчила денне відділення факультету журналістики Московського державного університету;

- запис №7 від 01.08.1989 - прийнята на роботу на посаду завідувача відділу радіоінформації редакції газети «За урожай»;

- запис №8 від 23 11.1989 - переведена на посаду завідувача відділу листування та соціальних проблем редакції газети «За урожай»;

- запис №9 від 27.08.1991 - звільнена зі займаної посади за власним бажанням;

- запис №10 від 28.08.1991 - прийнята на роботу секретаря-машиніста в Молодіжний центр

«Союз»;

- запис №11 від 20.09.1991 - звільнена в зв`язку з переведенням за спеціальністю;

- запис №12 від 24.09.1991 - зарахована на посаду заввідділом агропромислового комплексу Козельщинської районної газети «Радянське село»;

- запис №13 від 04.06.1997 - назву Козельщинської районної газети «Радянське село» змінено на назву «Козельщинські вісті» Полтавської області;

- запис №14 від 01.12.2000 - звільнена з посади заввідділом агропромислового комплексу Козельщинської районної газети «Козельщинські вісті» за власним бажанням в зв`язку з переведенням до апарату Козельщинської райдержадміністрації;

- запис №15 від 01 12.2000 - попередній запис скасовано;

- запис №16 від 01.12.2000 - звільнена з посади заввідділом агропромислового комплексу Козельщинської районної газети «Козельщинські вісті» в порядку переведення на посаду провідного спеціаліста загального відділу апарату Козельщинської райдержадміністрації;

- запис №17 від 01.12.2000 - призначена на посаду провідного спеціаліста загального відділу апарату Козельщинської райдержадміністрації в порядку переведення;

- запис №18 від 01.12.2000 - прийнято присягу державного службовця;

- запис №19 від 01.07.2002 - призначена на посаду головного спеціаліста загального відділу апарату Козельщинської райдержадміністрації як таку, що перебувала у кадровому резерві на цю посаду в порядку переведення;

- запис №20 від 01.12.2002 - присвоєно 14 ( чотирнадцятий ) ранг державного службовця в сьомій категорії;

- запис №21 від 01.12.2004 - присвоєно 13 ( тринадцятий ) ранг державного службовця в сьомій категорії;

- запис №22 від 23.06.2008 - звільнена з посади головного спеціаліста загального відділу апарату Козельщинської райдержадміністрації;

- запис №23 від 24.06.2008 - призначена на посаду редактора газети «Козельщинські вісті» на умовах трудового контракту;

- запис №24 від 22.06.2009 - продовжено трудовий контракт строком на 3 роки;

- запис №25 від 26.10.2018 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Козельщинські вісті» - запис №25 від 26.10.2018 є недійсним;

- запис №26 від 26.10.2018 - призначена на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Козельщинські вісті»;

- запис №27 від 06.12.2022 - припинено виконання обов`язків директора ТОВ «Редакція газети Козельщинські вісті» в зв`язку з ліквідацією підприємства;

- запис №28 від 07.01.2023 - розпочато виплату допомоги по безробіттю;

- запис №29 від 06.04.2023 - припинено виплату допомоги по безробіттю;

- запис №30 від 12.06.2024 - прийнято на посаду консультанта з інформування клієнтів Відділу інформаційної клієнтів №2 Департаменту клієнтського обслуговування ПАТ «Датагруп».

Колегія суддів враховує, що вказана трудова книжки містить усі належним чином внесені записи про роботу позивачки у спірні періоди, записи не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

Крім того зі змісту записів титульної сторінки трудової книжки позивачки серії НОМЕР_4 від 01.08.1982 встановлено, що прізвище позивачки " ОСОБА_2 " було виправлено на " ОСОБА_3 " .

Судом встановлено, що підстави здійснення такого виправлення не зазначено, а саме не вказано документ, його дату та номер, що стало підставою для висновку органу ПФУ про необхідність виключення періоду навчання, згідно диплому НОМЕР_5 від 26.06.1989, який видано на прізвище " ОСОБА_3 " та роботи зі страхового стажу позивачки та відмови у призначенні пенсії.

Вказані дії пенсійного органу не є правомірними з огляду на те, що громадянин не може здійснювати контроль та впливати на правильність оформлення трудової книжки, а тому не може нести і негативних наслідків порушення порядку її ведення.

Крім того, на підтвердження такого шлюбу позивачкою надано дублікат свідоцтва про розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_5 серії НОМЕР_6 від 09.05.2025, що в повній мірі дає змогу ідентифікувати особу позивачки та підтвердити законність зміни прізвищ.

Колегія суддів вказує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування", зокрема, у справі "Лелас проти Хорватії" (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).

У правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, яку суд вважає за необхідне застосувати при розгляді даної справи, зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, органи Пенсійного фонду України уповноважені самостійно витребовувати у підприємств, установ/ організацій) усі необхідні для вирішення питання про призначення пенсії особі документи, при цьому така вимога передує винесенню рішення щодо призначення пенсії, а не висувається у вже прийнятому рішенні про відмову у призначенні пенсії.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не скористався правом на збір додаткових документів, на перевірку чи уточнення необхідних обставин (направлення запитів до архівних установ) тощо.

Крім того, зі змісту спірного рішення про відмову в призначенні пенсії встановлено, що періоди навчання позивачки в Російській Федерації з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991 не зараховані до її страхового стажу у зв`язку з відсутністю повідомлення про неотримання вплати від органів пенсійного забезпечення РФ, крім того з припиненням з 01.01.2023 Російською Федерацією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992

Надаючи правову оцінку вказаним підставам для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки спірних періодів, колегія суддів зазначає, що згідно з ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

У відповідності до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Колегія суддів звертає увагу, що на час спірних правовідносин Україна була членом вказаної Угоди (постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з цієї Угоди).

Відповідно до абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 року (яка діяла на час спірних правовідносин) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

З урахуванням наведеного вище, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Зазначене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 22.10.2020 року у справі №348/1137/14-а та від 09.09.2020 року у справі №348/2071/16-а, від 29.01.2024 у справі №560/5001/21.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі по тексту - Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ст.46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Таким чином, суд відхиляє посилання відповідача на ту обставину, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки вказані обставини не стосуються періодів трудової діяльності та заробітку позивачки, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивачки на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Колегія суддів вважає, що наявна в матеріалах справи трудова книжка (завірена її копія) позивачки, а також копія диплому не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно не зарахувало до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.

Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасувати рішення відповідача № 62 від 22.04.2025 про відмову у призначенні пенсії в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991, а також зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.04.2025 з урахуванням висновків суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивачки щодо того, що судом в оскаржуваному рішенні не було враховано факт того, що відповідачем не було охоплено в своєму рішенні про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком всі незараховані періоди, зокрема з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991, з 24.09.1991 по 31.12.1997, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається зі спірного рішення відповідача № 62 від 22.04.2025 до страхового стажу позивачки не зараховано періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991.

Однак як убачається з форми РС-право, до страхового стажу позивачки також не зараховано періоди її роботи з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 24.09.1991 по 31.12.1997.

Колегія суддів вказує, що як вже було встановлено судовим розглядом, трудова книжка позивачки місить записи про вказані періоди роботи, які внесені належним чином, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

Таким чином до страхового стажу позивачки також мають бути включені періоди її роботи з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 24.09.1991 по 31.12.1997.

Однак суд першої інстанції не врахував вказаних обставин, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги позивачки приймаються колегією суддів в якості належних.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги позивачки про зарахування до страхового стажу періоди її роботи з 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 24.09.1991 по 31.12.1997 підлягають задоволенню, тому резолютивна частина рішення підлягає зміні шляхом викладення у зміненій редакції.

Доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2025 по справі № 440/7380/25 змінити шляхом викладення резолютивної частини в наступній редакції:

"Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 62 від 22.04.2025.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання з 01.09.1984 по 20.06.1989 та роботи 01.08.1982 по 18.01.1983, з 19.01.1983 по 13.08.1984, з 01.08.1989 по 27.08.1991, з 28.08.1991 по 20.09.1991, з 24.09.1991 по 31.12.1997.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.04.2025 з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211, 20 грн та 1816, 80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, )."

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2025 у справі №440/7380/25 - залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий