Справа № 160/14401/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 рокуСправа №160/14401/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2025р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно зарахований до стажу служби в Національній поліції України період проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачеві зарахувати позивачеві до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів;

- зобов`язати відповідача перерахувати грошове забезпечення позивачеві, починаючи з 05.12.2023 з врахуванням до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у періоди з 04.06.2007 року по 31.05.2014 року, з 19.03.2015 року по 30.11.2023 року він проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, на момент звільнення вислуга років становила у календарному обчисленні 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців. З 05.12.2023р. позивач проходить службу на посаді оперуповноваженого сектору протидії шахрайству відділу кримінальної поліції Синельниківського районного управління поліції в Дніпропетровській області та йому присвоєно звання рядовий поліції. На адвокатський запит представника позивача від 29.01.2025р., листом №4175-2025 від 31.01.2025р. Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 05.12.2023 №869 о/с відповідно до статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 ОСОБА_1 встановлений стаж служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки поліцейським, станом на 05.12.2023 року 00 років 00 місяців 01 день, до якого було враховано виключно службу в Національній поліції України; на сьогодні відсутні правові підстави для зарахування до стажу служби в поліції час проходження ОСОБА_1 служби у період з 04.06.2007 по 31.05.2014 та з 19.03.2015 по 30.11.2023 у Південно-Східному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 26.05.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України.

06.06.2025р. через систему «Електронний суд», на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, від відповідача до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що зарахування вислуги років позивача в Державній кримінально-виконавчій службі України до стажу служби в поліції прямо протирічить статті 78 Закону України «Про Національну поліцію»; жодний нормативно-правовий акт не відносить Державну кримінально-виконавчу службу України до органів внутрішніх справ та інших органів, зазначених в ч. 2 ст. 78 Закону №580, а навпаки, зважаючи на завдання та функції вказаних державних органів чітко їх розділяє; частина 2 статті 78 Закону № 580 містить вичерпний перелік складових (посад, періодів служби тощо), які включаються до стажу служби в поліції, і служба в Державній кримінально-виконавчій службі України не зараховується до стажу служби в поліції; Постанова № 393 не підлягає застосуванню при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції в порядку статті 78 Закону №580, оскільки вислуга років для призначення пенсій поліцейським та стаж служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки та надання додаткової оплачуваної відпустки - це абсолютно різні юридично визначені поняття , які відрізняються один від одного нормативно, тобто регулюються та встановлюються різними нормативно-правовими актами, відрізняються за своєю правовою природою, змістом так і за порядком їхнього обчислення. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 19.11.2019р. у справі №520/903/19.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 31.10.2025р. було продовжено строк розгляду даної справи до 31.10.2025р.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається судом 31.10.2025р. в межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Зі змісту наявних у справі копій трудової книжки та послужного списку позивача вбачається, що у періоди з 04.06.2007 року по 31.05.2014 року (звільнений згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.63 «ж»), з 19.03.2015 року по 30.11.2023 року (звільнений відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу», п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію») ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

При цьому, в 2021 році позивачеві було присвоєно спеціальне звання «капітан внутрішньої служби», що підтверджується копією послужного списку позивача.

Наказом ГУ НП в Дніпропетровській області від 05.12.2023 № 869 о/с ОСОБА_1 з 05 грудня 2023 року було прийнято на службу до поліції та призначено на посаду оперуповноваженого сектору протидій шахрайству відділу кримінальної поліції Синельниківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988, встановлено посадовий оклад у розмірі 2400 гривень, надбавку за специфічні умови проходження служби 40 %, відповідно до ст. 78 розділу VІІ Закону України «Про Національну поліцію» стаж служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додатковї оплачуваної відпустки, станом на 5 грудня 2023 року 00 років 00 місяців 01 день, що підтверджується змістом копії відповідного наказу, наявною у справі.

На адвокатський запит представника позивача від 29.01.2025р., листом №4175-2025 від 31.01.2025р. Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 05.12.2023 №869 о/с відповідно до статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 ОСОБА_1 встановлений стаж служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки поліцейським, станом на 05.12.2023 року 00 років 00 місяців 01 день, до якого було враховано виключно службу в Національній поліції України; на сьогодні відсутні правові підстави для зарахування до стажу служби в поліції час проходження ОСОБА_1 служби у період з 04.06.2007 по 31.05.2014 та з 19.03.2015 по 30.11.2023 у Південно-Східному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, що підтверджується наявною у справі копією відповідного листа відповідача.

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з бездіяльністю відповідача щодо не зарахування до стажу служби в Національній поліції України період проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів, у зв`язку з чим позивач просить відновити його права шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві зарахувати позивачеві до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів; перерахувати грошове забезпечення позивачеві, починаючи з 05.12.2023 з врахуванням до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої, другої статті 59 Закону №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Приписами статті 78 Закону № 580-VIII передбачено, що стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Частиною другою статті 78 Закону № 580-VIII визначено, що до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Тобто, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу, а також служба в самій поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, з 04.06.2007 року по 31.05.2014 року, з 19.03.2015 року по 30.11.2023 року ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, що підтверджується копіями трудової книжки та послужного списку позивача.

За приписами пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року №1129-IV до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

При цьому, частина п`ята статті 23 Закону України від 23 червня 2005 року №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз вище наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV.

Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Крім того, частиною першою статті 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Таким чином, на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби (окрім тих, на яких розповсюджується дія Закону України «Про державну службу»), під час проходження ними служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції, в тому числі й дія статей 22, 23 Закону України «Про міліцію» та відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.

Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

Отже, наведені норми чинного законодавства встановлюють, що служба в органах внутрішніх справ (в подальшому - в поліції) є аналогічною службі персоналу органів і установ виконання покарань.

За викладеного, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не зарахування позивачеві до стажу служби в Національній поліції України періодів проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., є протиправною.

Наведена правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 20.10.2022р. у справі №160/11127/20, яка підлягає обов`язковому врахуванню адміністративним судом згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не зарахування позивачеві до стажу служби в Національній поліції України періодів проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не зарахування позивачеві до стажу служби в Національній поліції України періодів проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., суд приходить до висновку, що відповідач, допустивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що вищенаведеною бездіяльністю, відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не зарахування позивачеві до стажу служби в Національній поліції України періодів проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за періоди проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., починаючи з 05.12.2023р. оскільки судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача щодо не зарахування такої вислуги років, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за періоди проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., починаючи з 05.12.2023р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача зарахувати спірні періоди проходження позивачем служби в Державній кримінально-виконавчій службі України саме в календарному обчисленні 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів, оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується і те, що у даному випадку, повноваження щодо обчислення вислуги років позивачеві є виключною компетенцію відповідача, а тому адміністративний суд не наділений повноваження підміняти останнього та самостійно обчислювати вислугу років позивача.

Також і не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача перерахувати грошове забезпечення позивачеві, починаючи з 05.12.2023 з врахуванням до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у період з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та у період з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., що в календарному обчисленні становить 15 років 08 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні 20 років 11 місяців 00 днів, оскільки до моменту зарахування позивачеві до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за періоди проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., починаючи з 05.12.2023р., такі вимоги є передчасними та направленими на захист прав позивача на майбутнє, що не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як суд захищає порушені права, а не ті, які можуть бути порушені у майбутньому.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 30.04.2025р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 605 грн. 60 коп., виходячи із розрахунку: 1211,20 грн./2.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в Національній поліції України періодів проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, 20-А; ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до стажу служби в Національній поліції України наявну вислугу років за періоди проходження ним служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.06.2007р. по 31.05.2014р. та з 19.03.2015р. по 30.11.2023р., починаючи з 05.12.2023р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, 20-А; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять грн. 60 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва