Справа № 420/3880/25
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2025-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/3880/25

Суддя першої інстанції: Левчук О.А.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 28.04.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування наказу від 06.02.2025 №154 о/с щодо призначення його на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превентивної діяльності відділення поліції №1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, звільнивши з посади старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області на підставі п.2 ч.1 (переміщення поліцейського на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) та абз.2 ч.8 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію»; зобов`язання поновити його на посаді старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області; стягнення на його користь грошового забезпечення, яке є різницею за час виконання нижче оплачуваної роботи з 06.02.2025 по день фактичного поновлення на посаді старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу на посаді старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, однак наказом ГУНП в Одеській області 06.02.2025 №154 о/с його звільнено з займаної посади на підставі п.2 ч.1 Закону України «Про Національну поліцію» (переміщення поліцейського на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) та призначено на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превентивної діяльності відділення поліції №1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області. На думку позивача такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки він не надавав згоди на переміщення на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби в іншу місцевість.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 у задоволенні позову відмовлено. При вирішенні справи суд першої інстанції посилався на положення ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» у редакції Закону України «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», які вступили в силу з 01.05.2022. Суд зазначив, що з урахуванням внесених змін до ч.ч.8,9 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію», переведення поліцейського може здійснюватися, в тому числі, за ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. При цьому, поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади. На підставі наведеного, суд першої інстанції узагальнив, що поліцейський може бути переведений на рівнозначну посаду в будь-яке управління Національної поліції України, саме туди, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу, зокрема, на період введення в Україні воєнного стану та 60 днів після цього, а тому дійшов висновку, що спірний наказ є правомірним, а позовні вимоги безпідставними. При цьому, суд зауважив, що посада старшого інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського РУП ГУНП в Одеській області та посада старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Ізмаїльського РВП Головного управління Національної поліції в Одеській області є рівнозначними.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, як і в позовній заяві, наголошує на протиправності наказу від 06.02.2025 №154 о/с та зазначає, що спірним наказом його переміщено на посаду не тимчасово на період введення воєнного стану, а для подальшого проходження служби, що не було враховано судом при вирішення справи. Разом з тим, позивач вказує, що суд не дослідив обставини позбавлення його виплати за науковий ступень та не надав оцінки відсутності посадових інструкцій та функціональних обов`язків у Ізмаїльському РВП, що свідчить про відсутність потреби його перебування в іншій місцевості. Крім того, позивач зауважує на обставинах щодо негативного відношення до нього з боку керівництва ГУНП в Одеській області, зокрема в контексті зазначеного, судом залишено поза увагою питання стану його здоров`я, який погіршився внаслідок неправомірних дій поліції, відсутності медичних професійних оглядів та проходження ВЛК, не надання щорічних відпусток чотири роки поспіль та відсутність компенсацій.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом ГУНП в Одеській області від 12.08.2024 №1329 о/c призначений на посаду старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції ГУНП в Одеській області.

30.01.2025 на ім`я начальника ГУНП в Одеській області від заступника начальника ГУНП в Одеській області Д.Захарченко надійшла доповідна записка про вирішення питання щодо призначення старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського РУП ГУНП в Одеській області Д.Коперсака для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області. /а.с.34 з.б.-36/

30.01.2025 заступник начальника ГУНП в Одеській області Захарченко Д. направив на ім`я начальника ГУ НП в Одеській області подання про призначення ОСОБА_1 на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області. /а.с.36 з.б.-38/

Наказом ГУНП в Одеській області від 06.02.2025 №154 о/с ОСОБА_1 , відповідно до п.2 ч.1 та абз.2 ч.8 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» призначено на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, звільнивши з посади старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції цього ж Головного управління. /а.с.9-10/

Не погоджуючись з вказаним наказом, вважаючи його протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог, виходячи з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.11.2015 №580-VIII (надалі Закон України №580-VIII).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно до ч.1 ст.17 Закону України №580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.18 Закону України №580-VIII, поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Згідно ст.59 Закону України №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно зі ст.60 Закону України №580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Так, переміщення поліцейських регулюється ст.65 Закону України №580-VIII, відповідно п.2 ч.1 якої переміщення поліцейських здійснюється, зокрема на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону.

Відповідно до положень ч.8 та абз.1 ч.9 ст.65 Закону України №580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та наказу про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Аналіз наведених вище положень Закону України №580-VIII свідчить про те, що переміщення поліцейського на рівнозначну посаду в поліції може здійснюватися, зокрема, з метою забезпечення більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, за умови, якщо спеціальне звання за займаною ним посадою відповідає спеціальному званню посади, на яку він переміщується.

Відповідно до ч.2 ст.65 Закону України №580-VIII посада вважається вищою, якщо за нею штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції, нижчою, якщо передбачене нижче спеціальне звання поліції, та рівнозначною, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції.

Так, відповідно до наказу ГУНП в Одеській області від 06.02.2025 №154 о/с позивача призначено на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превентивної діяльності відділення поліції №1 Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, звільнивши з посади старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області на підставі п.2 ч.1 (переміщення поліцейського на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) та абз.2 ч.8 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» (поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади).

В свою чергу, позивач наголошує на тому, що зазначений наказ є протиправним, оскільки він не надавав згоду на таке переміщення.

При вирішенні справи, суд першої інстанції вказав, що поліцейський може бути переведений на рівнозначну посаду в будь-яке управління Національної поліції України, якщо це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу, зокрема на період введення в Україні воєнного стану та 60 днів після цього. При цьому, суд дійшов висновку, що посада, яку обіймав позивач (старший інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського РУП ГУНП в Одеській області) та посада, на яку його призначено (старший дільничний офіцер поліції сектору превенції відділення поліції №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області) є рівнозначними.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так, серед підстав для переміщення поліцейських на рівнозначні посади п.2 ч.1 ст.65 Закону України №580-VIII безпосередньо виділяє лише одну підставу для такого переміщення, яка враховує побажання поліцейського, а саме: переміщення за ініціативою поліцейського.

Згода поліцейського є необхідною також при переміщенні його по службі у зв`язку зі скороченням штатів (ч.2 ст.68 Закону України №580-VIII).

В усіх інших випадках підставою переміщення визначено певні обставини або рішення певних органів, настання (прийняття) яких не залежать від волі поліцейського, в тому числі переміщення для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Як зазначалось вище, положеннями ч.8 ст.65 Закону України №580-VIII визначено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Таким чином, необґрунтованими є доводи позивача щодо протиправності спірного наказу, оскільки такий наказ було прийнято без його згоди на переміщення по службі.

Разом з тим, зі змісту ст.65 Закону України №580-VIII слідує, що переміщення (переведення) поліцейського може відбуватися, зокрема за ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переміщення поліцейського з ініціативи начальників, особливо коли це переміщення передбачає зміну місця несення служби, повинно переслідувати легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками інтересами служби.

Колегія суддів наголошує, що Законом України №580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте не встановлено згоди поліцейського на таке переміщення.

У постанові від 17.02.2015 №21-8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Так, з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії режиму воєнного стану та з метою врегулювання питань діяльності поліції передусім в умовах воєнного стану Законом України від 15.03.2022 №2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», який набрав чинності з 01.05.2022 та діє тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та/або інших держав проти України, внесено зміни до Закону №580-VIII.

За приписами абз.2 ч.8 ст.65 Закону №580-VIII (у редакції Закону від 15.03.2022 №2123-IX) поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Крім того, Законом від 15.03.2022 №2123-IX ч.1 ст.60 Закону №580-VIII викладено в новій редакції, згідно з якою відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Отже, у даному випадку основним є те, що поліцейський може бути переведений на рівнозначну посаду саме туди, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу, зокрема на період введення в Україні воєнного стану та 60 днів після цього.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 №1235 затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (надалі - Порядок №1235).

Згідно з п.1 розділу II Порядку №1235, підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, серед іншого, як переміщення по службі.

Відповідно до п.2 розділу III Порядку №1235, підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу. Переліком визначено, що документами з питань проходження служби є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; подання про призначення на посаду; подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до матеріалів справи, підставою для переведення позивача по службі та видання наказу по особовому складу від 06.02.2025 №154 о/с слугувала доповідна записка та подання заступника начальника управління від 30.01.2025, в яких зазначено про необхідність посилення відділення поліції №1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області досвідченими працівниками, яким і є позивач, який проходив службу на різних посадах в підрозділах поліції та має значний досвід роботи. При цьому, відповідач керувався положеннями ст.65 Закону України №580-VIII у редакції Закону від 15.03.2022 №2123-IX.

Тобто, питання про переміщення позивача вирішено за поданням на переміщення та доповідною запискою заступника начальника ГУНП в Одеській області, переслідувало легітимну мету та пов`язано з певними об`єктивними чинниками інтересів служби, що відповідає положенням Закону України №580-VIII та наказу МВС України №1235 від 23.11.2016.

Також, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що посада, яку обіймав позивач до переведення та посада, на яку його призначено є рівнозначними у розумінні ч.2 ст.65 Закону України №580-VIII, оскільки відповідно до витягу зі штатного розпису ГУНП в Одеській області відносяться до категорії середній склад поліції. /а.с.39/

Крім того, доречними є зауваження суду першої інстанції, що позивача не позбавлено спеціального звання та не понижено у спеціальному званні, посадовий оклад змінено не було.

Посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст.32 КЗпП України, з огляду на неврегульованість нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, які відбулися з 01.05.2022 визначили, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються Законом №580-VIII та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції, виключили будь-яку можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства та/або іншого законодавства до регулювання порядку проходження служби в поліції, зокрема призначення та переміщення поліцейських на посади, усунувши таким чином неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 25.05.2023 у справі №620/3663/19, від 31.01.2025 у справі № 520/16482/23, які також було застосовано при вирішенні справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів також враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що усі інші аргументи апелянта вивчені судом апеляційної інстанції, однак є такими, що не потребують детального аналізу у даному судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому у відповідності до ст.316 КАС України не вбачає підстав для його скасування.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.А. Шевчук О.В. Яковлєв