Справа № 500/3739/24
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/3739/24 пров. № А/857/28126/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в електронній формі в м. Львові, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року, що ухвалив суддя Подлісна І.М. у м. Тернопілі, в порядку письмового провадження у справі № 500/3739/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 31 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_2 для обчислення стажу та призначення пенсії за віком до страхового стажу період роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 рік.

20 вересня 2024 року Тернопільський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив повністю.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 31 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_2 для обчислення стажу та призначення пенсії за віком до страхового стажу період роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 рік.

Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн 20 копійок.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що період роботи ОСОБА_1 з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року необхідно зарахувати до страхового стажу, оскільки такий стаж підтверджений записами у трудовій книжці позивача, а працівник не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки.

Суд першої інстанції вважав, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.

Посилання відповідача на те, що запис про звільнення завірено печаткою, непридатною для читання, суд вважав безпідставними, оскільки недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Не погодившись із цією постановою суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058-IV), помилково визначивши, що достатньою підставою для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу є сам факт наявності запису у трудовій книжці, навіть якщо цей запис не відповідає вимогам законодавства. На думку відповідача, записи в трудовій книжці завіряються печаткою, і якщо відтиск печатки неможливо ідентифікувати, то такий запис не може вважатися належним чином завіреним.

Крім того, відповідач посилається на те, що у випадках, коли в трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються інші документи.

Водночас, позивач не надав жодного додаткового документа для підтвердження спірного періоду роботи.

За відсутності таких доказів, вважає відповідач, суд не мав правових підстав для зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивача.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 14 листопада 2023 року ОСОБА_2 виповнилося 60 років.

19 квітня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (за місцем проживання) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

За результатами розгляду заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 26.04.2024 року прийняло рішення № 31 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначено, що страховий стаж позивача склав 27 років 7 місяців 1 день. До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірено печаткою, не придатною для читання.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 26.04.2024 року позивачу повідомлено про відмову у призначенні пенсії за віком.

Вважаючи відмову щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок ведення трудових книжок визначено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Згідно з пунктом 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Апеляційний суд встановив, що вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не може відповідати за правильність заповнення його трудової книжки, а неналежний порядок ведення трудової книжки з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, хоча відповідальність за організацію ведення, зберігання і видачу трудових книжок дійсно покладається на роботодавця, відповідно до абзацу 1 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 Про трудові книжки працівників, однак це не звільняє позивача від обов`язку надання додаткових документів для підтвердження спірного періоду роботи, якщо запис у трудовій книжці не відповідає встановленим законодавством вимогам.

Також апеляційний суд встановив, що позивач не надав жодних додаткових документів для підтвердження спірного періоду роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року, а відповідач не витребовував такі документи.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

В контексті обставин цієї справи та доводів ГУ ПФУ, що покладені відповідачем в основу рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не встановив, а матеріали справи не містять доказів звернення ГУ ПФУ до відповідних підприємств, установ та організацій з метою надання необхідних додаткових документів, а також здійснення відповідної перевірки достовірності поданих позивачем відомостей про роботу з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року.

Відтак, роблячи висновок про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року, відповідач протиправно переклав тягар доказування відповідних обставин на позивача, оскільки обгрунтував спірне рішення, виключно, грунтуючись на припущеннях щодо непідтвердження наявності у позивача страхового (трудового) стажу у спірний період.

Апеляційний суд зазначає, що хоча й витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, однак перекладання обов`язку доказування, надання відомостей на позивача є протиправним.

Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може слугувати умовою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що відповідач, відмовивши у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року з підстав того, що запис про звільнення завірено печаткою, непридатною для читання, не скористався наданими йому законодавством повноваженнями, не вчинив жодних заходів щодо перевірки та підтвердження факту роботи позивача з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року й не витребував в уповноважених суб`єктів відповідних документів та інших відомостей для визначення права на пенсію, а також не запропонував позивачу усіх можливих способів отримання такої інформації.

Зважаючи на встановлені обставини, апеляційний суд вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області при прийнятті рішення № 31 від 26.04.2024 року щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком період роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 року діяло всупереч вимог чинного законодавства, а відтак протиправно, що є підставою для скасування спірного рішення.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо належного розгляду заяви позивача про призначення пенсії, апеляційний суд, з огляду на норми ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає, що відповідача необхідно зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у вказаній справі.

Отже, на переконання апеляційного суду способом ефективного захисту прав позивача є:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 31 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.04.2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у вказаній справі.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що апеляційну скаргу в частині скасування рішення суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_2 для обчислення стажу та призначення пенсії за віком до страхового стажу період роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986 необхідно задовольнити, оскільки суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, та ухвалив судове рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 31 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії позивачу правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції у відповідній частині, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 31 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії позивачу без змін.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 500/3739/24, в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_2 для обчислення стажу та призначення пенсії за віком до страхового стажу періоду роботи з 17.01.1984 року по 01.04.1986, скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.04.2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у вказаній справі.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 500/3739/24 частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 31 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель