Справа № 320/62868/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила суд зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , номер запису про обтяження 5441154 від 23.04.2014, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 17.04.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про протиправну бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з нерухомого майна, оскільки наявність актуальних записів про обтяження за відсутності відкритих виконавчих проваджень, порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження майоном.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , номер запису про обтяження 5441154 від 23.04.2014, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 17.04.2014 у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження на 27.08.2025.

01.07.2025, під № 16236 до суду від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 01.10.2025. Продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

01.10.2025 судом оголошено по справі перерву до 29.10.2025.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату та час апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у лютому 2024 року, при вчиненні нотаріальної дії, позивачу стало відомо, що все його нерухоме майно знаходиться під обтяженням, реєстраційний номер 5441154, зареєстрованим 23.04.2014 реєстратором: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, на підставі постанови про арешт мацна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер ВП НОМЕР_2, виданий 17.04.2014.

26.02.2024 позивач звернулась до відповідача із заявою про зняття арешту з належного їй нерухомого майна.

Розглянувши звернення позивача, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що, згідно з інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-2050/10 від 04.03.2011, що виданий Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "РОДОВІД БАНК" 920473 доларів США 99 центів - еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 20.09.2010 становить 7289417,62 грн - і 3723611,20 грн. Стягнення з ОСОБА_1 витрати зі сплати державного мита в сумі 2550,00 грн, витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу у сумі 240,00 грн. Також, зазначено, що 07.12.2018 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Рекомендовано для зняття арешту з майна звернутись до суду, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено через закінчення строків його зберігання.

Наведене і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що в рамках спірних правовідносин, відсутні обставини, визначені ч. 4 ст. 59 Закону, а, отже, в даному випадку, арешт має бути знятий виключно за рішенням суду, адже наявність актуальних записів про обтяження за відсутності відкритих виконавчих проваджень, порущує права позивача.

Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, оскільки згідно інформації, що міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-2050/10 від 04.03.2011, що виданий Обухівським районним судом Київської області. 07.12.2018 державним виконавцем Відділу у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Враховуючи викладене, та те, що виконавче провадження завершено, факт відсутності матеріалів виконавчого провадження, оскільки вони знищені, у виконавця наразі відсутні правові підстави та можливість для зняття арешту з майна позивача.

Позивачем не доведено у позові, що ним взагалі оскаржувалась у спосіб та строки встановлені Законом, постанова про накладення арешту на майно в рамках № НОМЕР_1, дана постанова, є чинною та не скасованою, виконавчий лист №2-2050/10 від 04.03.2011, виданий Обухівським районним судом Київської області повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону.

На звернення ОСОБА_1 , у відповідь Відділом надано лист від 22.03.2024 № 44871/Р-9676/20.1, проте позовну заяву датовано позивачем 09.12.2024, при цьому, доказів отримання вказаного листа Відділу саме 02.12.2024 до позову не додано. Таким чином, апелянт вважає, що 10-денний строк на подачу позову пропущено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження".

При цьому, на час накладення арешту, чинним був Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV). Разом з тим, на час звернення позивача до суду та розгляду і вирішення справи по суті в суді першої інстанції, зазначений Закон втратив чинність, оскільки 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У той же час, відповідно до п. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 Цивільного кодексу України, передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 Цивільного кодексу України, встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що постановою ВПВР ДВС України від 17.04.2014 ВП НОМЕР_1 було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону № 1404-VIII.

Зокрема, згідно з нормами ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Тож, наслідки завершення виконавчого провадження щодо зняття арешту з майна боржника, можуть бути застосовані лише у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

За змістом ч. 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до положень ч. ч. 4, 5 ст. 59 Закону № 1404, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, з урахуванням того, що згідно з інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-2050/10 від 04.03.2011, що виданий Обухівським районним судом Київської області, 07.12.2018 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а матеріали виконавчого провадження знищено через закінчення строків його зберігання, суд першої інстанції мав підстави для висновку про те, що в рамках спірних правовідносин, відсутні обставини, визначені ч. 4 ст. 59 Закону, а, отже, арешт має бути знятий виключно за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що за даних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Апелянт не враховує, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, проте, за даних обставин, матеріали виконавчого провадження знищено через закінчення строків його зберігання, тому є непропорційним продовження існування арешту майна позивача, за відсутності чинного виконавчого провадження та проведення відповідних дій по його виконанню. При цьому, станом на день розгляду цієї справи, є очевидним, що строк пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання закінчився.

У апеляційній скарзі відповідач стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду, на що колегія суддів зауважує, що таке твердження є безпідставним, оскільки, оскаржуваним рішенням було зобов`язано Відділ зняти арешт з нерухомого майна, і як наслідок, має реальне відновлення права розпорядження нерухомим майном за захистом якого звернувся позивач.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, слід зауважити, що позовна заява містить інформацію про те, що відповідь з якої позивач дізналась про порушення її права, отримано 02.12.2024. Дану інформацію відповідачем не було спростовано. Апеляційна скарга містить лише посилання про те, що відповідь надано листом 22.03.2024, однак копії листа, чи трекінгу відправлення відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції надано не було.

Адміністративний позов підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко