Справа № 520/19642/25
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2025-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 р. №520/19642/25

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Анатолій Бідонько, розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61057, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДМС України в Харківській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду громадянки Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов`язати Головне управління ДМС України в Харківській області прийняти заяву громадянки Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та надати рішення за результатами розгляду заяви.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за час перебування в Україні у Позивача виникли додаткові підстави для звернення із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: Позивач не тільки змінила віросповідання на християнство, а й є жінкою, яка публічно зняла хіджаб та відмовилась його носити. У зв`язку з цим, Позивач має обґрунтовані побоювання що у разі повернення до Ірану, її життю та безпеці загрожує реальна небезпека від ув`язнення та побиття батогом до смертної кари.

31 березня 2025 року Позивач звернулась за захистом до Відділу ДМС в м. Харкові, з метою подання заяви про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Однак, її документи не прийняли, письмової відмови або повідомлення чому саме його заяву не приймають їй не надали, проте направили подати її заяву через канцелярію Головного Управління ДМС України в Харківській області.

В той же день Позивач подала документи через канцелярію Головного Управління ДМС України в Харківській області. 01 травня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку отримала відповідь від відповідача стосовно розгляду її заяви. У відповіді Відповідача зазначено, що ним розглянуто звернення позивача щодо наміру бути визнаною біженцем в Україні, в порядку Закону України «Про звернення громадян» та зазначено порядок звернення із заявою про надання особі статусу біженця.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п. 10 ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 257 КАС України.

Представником відповідача надано відзив на позов, в якому сторона відповідача проти вимог поданого позову заперечує. Зазначає, що ОСОБА_1 31.03.2025 року повторно звертається за міжнародним захистом. У своєму повторному зверненні позивачка повідомляє, що за час перебування в Україні у неї виникли додаткові підстави для звернення із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: позивачка не тільки змінила віросповідання на християнство, а й є жінкою, яка публічно зняла хіджаб та відмовилась його носити. Тобто, в позовній заяві вказані такі ж самі умови, що були зазначені ОСОБА_1 і у заяві від 07.10.2021 року. Приймаючи до уваги вищевикладене, відповідач вважає, що ОСОБА_1 зловживає процедурою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з метою легалізації свого положення в Україні. Саме про це і було зазначено у відповіді на звернення позивачки за №6301.8- 6770/63.2-25 від 25.04.2025 року.

Наведені обставини, на думку відповідача, свідчать про відмови та необґрунтованість позовних вимог.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому позивач наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на їх обґрунтованість та доведеність.

Згідно з ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.

Судом встановлено, Громадянка Ірану ОСОБА_1 прибула до України у 2016 році з метою навчання та перетнула кордон з Україною 07.12.2016.

За клопотанням Харківського національного університету повітряних сил імені І.Кожедуба (з подальшим переведенням до Харківського національного медичного університету) заявниця була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 (орган видачі - 6301, підстава видачі - 04/12), від 13.12.2016 строком дії до 11.12.2020.

25.07.2019 рішенням ГУ ДМС у Харківській області вищезазначену посвідку було скасовано на підставі наказу про відрахування з ВНЗ №395-с від 08.07.2019 (підстава - невиконання навчального плану).

10.09.2019 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МХК №001830 у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

07.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила, що на даний момент вона не може та не бажає повернутися до країни походження - Ісламської Республіки Іран, оскільки для неї існує загроза життю через побоювання стати жертвою переслідувань з боку державної влади Ірану, а саме через зміну свого віросповідання на християнство.

За результатами розгляду справи №2021КН0081 громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , яка 07.10.2021 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноваженою особою ГУ ДМС України в Харківській області зроблено висновок від 14.09.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з Висновком ДМС України від 05.10.2023 по справі №2021КН0081 за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка надійшла від ГУДМС в Харківській області для прийняття остаточного рішення встановлено, що підготовка та формування матеріалів вказаної особової справи відповідає вимогам чинного законодавства про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту. ДМС погоджується з висновком ГУДМС в Харківській області щодо відсутності в обставинах справи заявниці умов кваліфікувати її як біженця, чи особу, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене у висновках, враховуючи інформацію по країні походження, підтримуючи висновок ГУДМС в Харківській області, відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону у повноважена особа ДМС України дійшла висновку про прийняття рішення про відмову громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

05.10.2023, на підставі вказаного висновку, за результатами розгляду особової справи №2021КН0081 громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 . ДМС України прийнято рішення №167-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ..

Вважаючи рішення ДМС України від 05.10.2023 №167-23 протиправним, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року, яке набрало законної сили від 27.05.2024 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи, що у позивачки виникли додаткові підстави для звернення із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту 31.03.2025 року позивачка повторно звернулась до Державної міграційної служби з заявою про визнання її біженцем, або потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області Листом №6301.8-6770/63.2-25 від 25.04.2025 року повідомило , що 07.10.2021 вона вперше звернулися до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій повідомили про зміну релігійних поглядів з ісламу на християнство, небажання носити хіджаб, жити вільно та мати свої права тощо, у зв?язку з чим їй загрожують переслідування та утиски в країні громадянської належності. Всебічно вивчивши та оцінивши документи та матеріали, підготовлені під час розгляду поданої заяви, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, правомірність якого, у свою чергу, підтверджено судами всіх інстанцій в адміністративній справі № 520/31056/23.

Вказано, що оскільки умови, наведені нею у поточній заяві в обґрунтування звернення за міжнародним захистом тотожні тим, що зазначені у заяві від 07.10.2021, є підстави вважати, що позивач зловживаєте процедурою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з метою легалізації положення в Україні.

Вважаючи відмовою протиправною, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірних правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 6 Закону №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із статтею 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Частиною 5 ст. 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону №3671-VI, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Суд зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №806/1123/15, від 03.12.2022 у справі №260/197/20.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вже вказано судом, згідно абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Статтею 17 Закону№3671-VI встановлено, що особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон) та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884 (Правила).

Зокрема, частинами 1, 2, 5 статті 5 Закону визначено, що особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту:

- протягом п`яти робочих днів, якщо перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України;

- без зволікань, якщо під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України(2 пункт);

- до закінчення дозволеного строку перебування на території України, якщо під час тимчасового перебування особи на законних підставах в Україні, в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження.

Також пунктом 4 вказаної статті передбачено, що Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася с заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що матеріалами справи встановлено, що позивачка вперше звернулась 07.10.2021 до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій повідомила про зміну релігійних поглядів з ісламу на християнство, небажання носити хіджаб, жити вільно та мати свої права тощо, у зв`язку з чим їй загрожують переслідування та утиски в країні громадянської належності.

Державною міграційною службою України на перше звернення позивачки було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 , не погодившись з вказаним рішенням, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року по справі №520/31056/23 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Позивачкою було подано апеляційну скаргу та постановою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу по справі №520/31056/23 була залишена без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Таким чином, наявне рішення суду, що набрало законної сили про правомірність прийнятого Державною міграційною службою рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відношенні ОСОБА_1 .

31.03.2025 року ОСОБА_1 повторно звертається за міжнародним захистом. У своєму повторному зверненні позивачка повідомляє, що за час перебування в Україні у неї виникли додаткові підстави для звернення із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: позивачка не тільки змінила віросповідання на християнство, а й є жінкою, яка публічно зняла хіджаб та відмовилась його носити.

Тобто, в позовній заяві вказані такі ж самі умови, що були зазначені ОСОБА_1 і у заяві від 07.10.2021 року.

Аналізуючи зміст статті 17 Закону№3671-VI, суд дійшов до висновку, що у випадку, якщо особі відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, судовим розглядом не встановлено що вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме, не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності; не надано ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування позивача на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Ісламської Республіки Іран; до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Позивач не надав ані відповідачу, ані до суду жодних доказів на підтвердження того, що стосовно неї було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання.

З аналізу вищезазначеного вбачається, що звернення заявника до територіального підрозділу ДМС фактично обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізуватися на території України.

Докази, що можуть підтвердити реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя, у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ДМС України та її територіального підрозділу при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, за матеріалами справи не встановлено, та позивачем, під час звернення за захистом, не зазначено про факти її звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого можливого переслідування з боку окремих працівників поліції та/або прокуратури, утисків або погроз.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у її заяві, під час анкетування та співбесідах інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в країні громадянської належності її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивачка змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, зважаючи на викладене, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно відсутність виникнення нових зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону умов, при цьому позивачем не доведено факту переслідувань її за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Позивач не навів достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Ірані. Надана нею інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності не є послідовною, належних, достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості звернення не надано, як і не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивачем не надано переконливих доказів щодо ймовірної небезпеки, яка може очікувати на неї в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Ірані, а також підстав для виїзду з Ірану дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала необхідність виїзду з країни громадянської належності ймовірні індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З урахуванням вищевикладеного, оскільки за час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61057, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Анатолій Бідонько