Справа № 380/13919/25
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2025-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про застосування адміністративно-господарських штрафів від 12.03.2025 року №ПШ110587 у розмірі 17000,00 грн.

Посилається на те, що уповноваженими особами відповідача за результатами перевірки транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ (державний номерний знак НОМЕР_1 ), належного позивачеві, встановлено порушення вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, перелік яких визначено ст.39 цього Закону, а саме: відсутня схема маршруту руху, розклад руху та паспорт маршруту з позначкою В, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу), внаслідок чого до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф. Позивач вказує на безпідставність накладеного штрафу, оскільки належний йому транспортний засіб у момент перевірки не здійснював перевезення пасажирів, а водій, який керував транспортним засобом, керував таким на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що не є порушенням правил дорожнього руху. Вважаючи у зв`язку із цим свої права та інтереси порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що під час перевірки було встановлено, що автомобільним перевізником здійснюються регулярні спеціальні пасажирські перевезення. Зазначив, що посадовою особою Укртрансбезпеки було виявлено відсутність на момент перевірки документів, визначених ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: схеми маршруту, розкладу руху, паспорту маршруту з позначкою В, протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу. На підставі виявленого порушення було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 06.02.2025 року №091385. Вказав, що акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом є первинним носієм доказової інформації (доказової бази), встановленої під час здійснення перевірки транспортного засобу. Крім того, водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення перевезень; не пред`явлення документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст.60 Закону України «Про автомобільнийтранспорт». За таких обставин, вказав, що, приймаючи спірне рішення, відповідач діяв у межах повноважень та на підставі вимог чинного законодавства, а тому підстав для його скасування немає. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою судді від 28.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

06.02.2025 року посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті, на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок, а також відповідно до направлення на рейдову перевірку №НР 000590 від 03.02.2025 року, на автомобільній дорозі «Львів-Івано-Франківськ 5 км» проводилась рейдова перевірка транспортних засобів.

В ході цієї перевірки о 21:00 год був перевірений транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , вищевказаний автомобіль належить позивачеві ОСОБА_1 .

За результатами перевірки складено акт №091385 від 06.02.2025 року, в якому встановлено порушення перевізником вимог ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт», у т.ч. порушення, відповідальність за які передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, перелік яких визначено ст.ст39 цього Закону, а саме: відсутня схема маршруту руху, розклад руху та паспорт маршруту з позначкою В, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу. У графі «пояснення водія про причини порушень» вказано «водій з актом ознайомлений, від підпису та пояснення відмовився».

Про розгляд справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, що відбудеться 12.03.2025 року о 09:00 год, позивача повідомлено листом Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 19.02.2025 року.

12.03.2025 року, за результатами розгляду справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідач виніс постанову №ПШ 110587, якою застосував до позивача адміністративно-господарський штраф за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.ст.39 і 48, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Не погодившись з правомірністю вказаної постанови, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Законодавство про автомобільний транспорт складається із Закону України «Про автомобільний транспорт», яким установлені засади організації та діяльності автомобільного транспорту, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

У ст.1 Закону «Про автомобільний транспорт» (в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин) наведено визначення основних термінів, а саме: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами; регулярні спеціальні пасажирські перевезення - перевезення певних категорій пасажирів (працівників підприємств, школярів, студентів, туристів, екскурсантів та інших) на автобусному маршруті за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку замовником транспортних послуг або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень.

Завдання та функції державного регулювання та контролю діяльності автомобільного транспорту визначені ст.5 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до ч.1 якої, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту, зокрема, спрямовані на забезпечення балансу інтересів держави, органів місцевого самоврядування, користувачів транспортних послуг та підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб - суб`єктів господарювання на автомобільному транспорті незалежно від форм власності (ч.2 ст.5 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

За приписами ч.17 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.21 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

На виконання вимог статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», 08.11.2006 року Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок №1567, яким (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) було установлено процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до абз.2 п.15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно з положеннями ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Загальні положення щодо перевезення пасажирів визначені главою 7 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема ст.39 якої установлено перелік документів, на підставі яких виконуються регулярні спеціальні пасажирські перевезення.

За умовами ч.ч.1, 3 цієї статті, автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних спеціальних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником транспортних послуг, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, схема маршруту, розклад руху, інші документи, передбачені законодавством України.

Основні права та обов`язки водія автобуса, таксі, легкового автомобіля на замовлення, легкового автомобіля при перевезенні пасажирів визначені ст.40 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Так, за приписами ч.2 указаної норми, водій автобуса зобов`язаний: мати з собою і пред`являти для перевірки уповноваженим посадовим особам документи, передбачені законодавством.

Відповідальність перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт установлена розділом V Закону України «Про автомобільний транспорт». Зокрема, абзацом 3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є питання правомірності стягнення саме з власника транспортного засобу адміністративно-господарських санкцій, а також обов`язку контролюючого органу надати належні, достатні та беззаперечні докази на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки позивач на зазначеному транспортному засобі надавав послуги з регулярних спеціальних пасажирських перевезень та що він є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах, зокрема, від 22.02.2023 року у справі №240/22448/20, від 12.10.2023 року у справі №280/3520/22 та від 07.12.2023 року у справі №620/18215/21.

З огляду на викладене, суд враховує твердження позивача про те, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 110587 від 12.03.2025 року не відповідає вимогам законодавства та прийнята протиправно, оскільки позивач не є суб`єктом господарювання, а тому не може нести відповідальність, передбачену ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Доказів протилежного відповідачем не надано.

Що стосується обов`язку контролюючого органу надати належні, достатні та беззаперечні докази на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки позивач на зазначеному транспортному засобі надавав послуги саме з перевезення пасажирів, суд уважає за доцільне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів справи, до висновку про порушення позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт контролюючий орган дійшов з урахуванням акту рейдової перевірки №091385 від 06.02.2025 року. При цьому, позивач у позовній заяві наполягає, що належний йому транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ (державний номерний знак НОМЕР_1 ) у момент перевірки не здійснював перевезення пасажирів, а водій, який керував транспортним засобом, керував таким на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що не є порушенням правил дорожнього руху.

Водночас, суд звертає увагу, що у зазначеному акті перевірки вказано: загальні відомості про транспортний засіб (марка, номерний знак); серія і номер свідоцтва про реєстрацію; дані про водія та власника транспортного засобу. При цьому в акті перевірки відсутня інформація про пасажирів як замовників послуг. Також матеріали перевірки не містять пояснень пасажирів. Більше того, із матеріалів перевірки неможливо встановити факту попереднього замовлення пасажирами у позивача послуг із перевезення та договірних умов такого перевезення, зокрема, інспектором не з`ясовано комерційної основи такого перевезення.

До всього, суд зазначає, що акт перевірки - це лише один із доказів, який повинен братися до уваги під час розгляду справи про адміністративне (чи інше) правопорушення. Чинним законодавством не визначено такий акт як єдиний доказ вчинення правопорушення перевізником. Даний документ є лише службовим документом, який підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлення порушень вимог чинного законодавства відповідними суб`єктами, однак наведені в акті обставини повинні бути підтвердженні іншими доказами.

Разом з тим, відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 06.02.2025 року на зазначеному транспортному засобі було надано послуги з регулярних спеціальних пасажирських перевезень та, що ФОП ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Суд не надає оцінки змісту порушенням, викладеним в акті перевірки №091385 від 06.02.2025 року, а саме щодо відсутності схеми маршруту руху, розкладу руху та паспорту маршруту з позначкою В, протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, адже спірна постанова винесена щодо неналежного суб`єкта відповідальності, передбаченої абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III.

Суд враховує, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення контролюючим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Верховний Суд уже роз`яснював, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (наприклад, постанови Верховного Суду від 10.04.2020 року у справі №819/330/18, від 23.06.2022 року у справі №640/1312/20).

Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що посадові особи Укртрансбезпеки помилково встановили дійсного автомобільного перевізника, на якого згідно вимог закону має бути покладено адміністративну відповідальність за встановлені перевіркою порушення законодавства про автомобільний транспорт, що не спростовано відповідачем, у зв`язку із чим спірне рішення Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області в особі Державної служби України з безпеки на транспорті №ПШ 110587 від 12.03.2025 року не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). А тому, таке слід визнати протиправним та скасувати.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 110587 від 12.03.2025 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області (місцезнаходження: вул.Антоновича, 51, м.Київ, 03150; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.