Справа № 640/18070/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2025-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову в залишенні без розгляду позовної заяви в частині вимог

03 листопада 2025 року м. ДніпроСправа № 640/18070/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши у письмовому провадженні заяву Офісу Генерального прокурора про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури в частині вимог про стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва 29 червня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка) Офісу Генерального прокурора (далі - перший відповідач), Київської міської прокуратури (далі - другий відповідач) з такими вимогами:

1) стягнути з Офісу Генерального прокурора як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури на користь позивачки суму не отриманої частини заробітної плати у розмірі 320400,00 грн;

2) стягнути з Київської міської прокуратури на користь позивачки невиплачену вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку у розмірі 32000,00 грн, а також середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 12 березня 2021 року по день винесення рішення судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 16 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Офісом Генерального прокурора разом з відзивом на позовну заяву до Окружного адміністративного суду міста Києва 07 вересня 2021 року подано заяву про залишення без розгляду позову в частині стягнення вихідної допомоги, мотивоване тим, що позивачем в цій частині позовних вимог пропущений визначений у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду. Також з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, відповідач зазначає, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції станом на момент пред`явлення позову), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Водночас частиною другою статті 233 КЗпП України у вказаний час було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Відповідно до статті 44 КЗпП України вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Отже, спір у цій справі стосується невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Враховуючи зазначене, при обрахунку строку звернення до суду у цій справі належить застосовувати частину другої статті 233 КЗпП України.

Такий висновок суду у повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 640/22254/21.

Суд не приймає посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, та вважає, що ця постанова є незастосовною до спірних правовідносин, оскільки ухвалена за інших фактичних обставин та з іншим правовим регулюванням. Так висновки Великої Палати Верховного Суду у наведеній постанові сформульовані щодо застосування положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» для визначення права особи на стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену вихідну допомогу та за несвоєчасно виплачений середній заробіток.

Отже суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви в частині стягнення вихідної допомоги без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись статтями 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Офісу Генерального прокурора про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури в частині вимог про стягнення вихідної допомоги.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає. Заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя К.О. Пляшкова