Справа № 400/4263/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/4263/24

Головуючий І інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 30.12.2024р.) у справі за позовом Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв (до зміни найменування юридичної особи - Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління Командування Сил логістики Збройних Сил України) та третьої особи - Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

06.05.2024р. Керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до КЕВ м.Миколаїв (до зміни найменування юридичної особи - Миколаївського КЕУ Командування Сил логістики Збройних Сил України) та третьої особи - Міністерства оборони України, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття вичерпних заходів до забезпечення реєстрації права державної власності на земельну ділянку та зобов`язати вжити вичерпних дій з реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема права постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Необхідність подання даного позову Керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону обґрунтовує тим, що в спірних правовідносинах відсутній орган, який наділено повноваженнями здійснювати відповідні функції. Також, прокурор зазначає про порушення інтересів держави, яке полягає у тому, що відповідач не вживає дій з реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів до забезпечення реєстрації права державної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зобов`язано відповідача вжити заходів стосовно забезпечення реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема права постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 28.01.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.12.2024р. та прийняти нове рішенням, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено дану справу до розгляду в порядку письмового провадження.

07.02.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

10.02.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

19.02.2025р. надійшла заява від КЕВ м.Миколаїв про заміну сторони її правонаступником, в обґрунтування якої зазначено, що відповідача - Миколаївське КЕУ Командування Сил логістики Збройних Сил України переформовано (перейменовано) на КЕВ м.Миколаїв відповідно до Директиви від 01.11.2024р. №Д-23/ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у військових частинах (установах) Сил логістики Збройних Сил України в 2024-2025 роках».

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2025р. замінено відповідача у справі №400/4263/24 - Миколаївське КЕУ ІНФОРМАЦІЯ_1 на КЕВ м.Миколаїв.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

20.10.1993р. рішенням Миколаївською міської ради народних депутатів №18/14 для державних потреб виділено та передано у безоплатне, безстрокове та постійне користування земельну ділянку Військовій частині НОМЕР_1 площею 1200 кв.м, розміщену по АДРЕСА_1 .

На підставі Акту прийому (передачi) для утримання та експлуатації будівель, споруд i території військового містечка від 08.02.2017 року ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнято, а КЕВ м. Миколаєва передано військове майно та з поміж іншого земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, яку віднесено до території військового містечка № НОМЕР_2 .

Вказану земельну ділянку поставлено на облік у відповідача з метою подальшого використання для розміщення військових частин i установ Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого на території України є Міністерство оборони України.

Таким чином, земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_2 віднесено до «земель оборони».

На даний час, відповідно до облікових документів Миколаївського КЕУ, на обліку перебуває військове містечко № НОМЕР_2 , загальною площею 0,12 га, яке розташоване, за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Відомості наявності та використання земельних ділянок по Миколаївському КЕУ (Форма 405), Плану військового містечка № НОМЕР_3 Миколаївського КЕУ та індивідуальної картки обліку земельної ділянки, у постійному користуванні знаходиться вказана земельна ділянка Міністерства оборони України з загальною площею 0,12 га.

Безспірність факту перебування у постійному користуванні Миколаївського КЕУ вказаної вище земельної ділянки земель оборони підтверджується листом Миколаївського КЕУ від 29.04.2024р. №1542, відповідно до якого на обліку перебуває вказана земельна ділянка оборони, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,12 га.

Таким чином, Миколаївське КЕУ є «постійним користувачем» земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,12 га.

Установивши, що Миколаївське КЕУ не вживає вичерпних заходів для забезпечення державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку, Керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом в інтересах держави.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості і доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.

Однак, суд апеляційної інстанції, аналізуючи висновки суду першої інстанції щодо суті спору в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зазначає, що судом при вирішенні справи порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення, виходячи з наступного.

Так, у цій справі ключовим є питання наявності або відсутності у прокурора права на звернення до суду з позовом в інтересах держави як самостійного позивача у справі.

Право на звернення до суду та способи судового захисту регламентовані положеннями ст.5 КАС України, за загальним правилом ч.1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними і зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною і зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у п.п.1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 3 ст.5 КАС України визначено, що до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

У свою чергу, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (ч.4 ст.5 КАС України).

За ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, вважаючи, що внаслідок бездіяльності відповідача не оформлено правовстановлюючі документи та не було проведено державну реєстрацію права користування земельною ділянкою, чим порушено інтереси держави, а також враховуючи відсутність державного органу, уповноваженого здійснювати представництво інтересів держави у спірних правовідносинах, звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України, прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію та процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.53 КАС України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній або ж іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених ст.169 цього Кодексу.

Як визначено ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За положеннями ч.ч.1,3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких повноважень обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (ст.55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17, згідно з яким, за змістом ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює чи неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Таким чином, з урахуванням усталеної судової практики Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а також, наведених вище положень законодавства, яке регламентує порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді, представництво реалізуються в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Колегія суддів враховує, що у постанові від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково має зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Тобто, системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що ст.53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

З аналізу адміністративного позову вбачається те, що керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону обґрунтовує своє право на звернення до суду в інтересах держави бездіяльністю Миколаївського КЕУ. На його переконання, даний орган не вжив необхідних заходів для реєстрації права державної власності на земельну ділянку.

При цьому, прокурор не конкретизує, які саме дії мав би вчинити відповідач 1 і яких не вчинив, що унеможливлює належну правову оцінку такої «бездіяльності».

Судом першої інстанції встановлено, що прокурор, звертаючись до суду з адміністративним позовом, окрім доводів про порушення, які, на його думку, свідчать про протиправну бездіяльність відповідача, також зазначив про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Проте, з такими твердженнями погодитися не можна.

Відповідно до «Положення про Миколаївське КЕУ» (затв. наказом від 29.05.2024р. №174), КЕУ є органом військового управління, який входить до структури Збройних Сил України та створений з метою організації й виконання завдань з квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій Міністерства оборони України і Збройних Сил України.

Як передбачено п.2 «Положення про Головне управління земель оборони» (затв. наказом Міністра оборони України від 15.03.2023р. №133/нм), Головне управління є органом військового управління, безпосередньо підпорядкованим Міністерству оборони, юрисдикція якого в межах повноважень поширюється на всю територію України.

Згідно з Директивою від 11.11.2024р. №Д-321/104/дск, Головне управління земель оборони та фондів підлягає розформуванню.

При цьому, правонаступником Головного управління земель оборони та фондів визначено Головне управління капітальних вкладень.

У силу п.2 «Положення про Головне управління капітальних вкладень» (затв. наказом Міністерства оборони України від 17.01.2023р. за №26/нм) Головне управління є органом військового управління, у безпосередньому підпорядкуванні якого перебуває Західне, Південно-Східне і Північне управління замовника робіт.

Суб`єкти господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони, і виконання завдань з функціонального управління якими покладено на Головне управління, визначаються наказами Міністерства оборони.

Отже, наявність вищого органу управління - як у Миколаївського КЕУ в особі Командування Сил логістики Збройних Сил України, так і у Головного управління земель оборони, а також його правонаступника - Головного управління капітальних вкладень після розформування - в особі Міністерства оборони, спростовує твердження прокурора про відсутність органу, уповноваженого реалізовувати або захищати інтереси держави у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.09.2020р. у справі №815/6347/17, розглядаючи повноваження прокурора в контексті здійснення представницьких функцій відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», дійшла висновку, що в адміністративному процесі прокурор набуває статусу позивача лише у разі, якщо певними діями, рішеннями чи бездіяльністю порушено інтереси держави у публічно-правових відносинах, а орган, уповноважений реалізовувати або захищати ці інтереси, відсутній або не наділений відповідними повноваженнями самостійно звертатися до суду.

У такому випадку, прокурор виконує квазіпредставницьку функцію, виступаючи в інтересах органу державної влади. Проте, в адміністративному судочинстві прокурор не може виступати як самостійна сторона з власними інтересами, правами й обов`язками, за винятком випадків, прямо передбачених КАС України.

Велика Палата наголосила, що розгляд адміністративним судом спору між прокурором та іншим державним органом не відповідає меті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, оскільки фактично зводиться до розгляду спору «держави з самою собою».

Такий підхід не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства і має вирішуватись у межах існуючих адміністративно-розпорядчих процедур, а не в судовому порядку.

Виходячи з викладеного, очевидно, що органами, які можуть представляти, реалізовувати або захищати інтереси держави у спірних публічних правовідносинах, є Міністерство оборони України.

При цьому, одночасно слід звернути увагу на те, що аналогічна правова позиція нещодавно була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 20.06.2025р. у справі №400/15724/23 (за участі одних і тих самих сторін у справі) та підлягає обов`язковому врахуванню під час вирішення даних спірних правовідносин.

У свою чергу, п.1 ч.1 ст.240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності.

Водночас, приписи вищевказаної норми КАС України не передбачають можливості залишити позовну заяву без розгляду в разі, якщо прокурором не дотримано визначеного законом порядку звернення до суду за захистом інтересів держави та наведено помилкове обґрунтування наявності підстав для представництва цих інтересів у суді.

Колегія суддів наголошує на тому, що звернення до суду є способом здійснення повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод або законних інтересів фізичних або юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання.

Суб`єкт владних повноважень, який звертається до суду, зобов`язаний обґрунтувати підстави звернення та зазначити їх у позовній заяві. Відсутність цих відомостей свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам закону.

У разі встановлення судом відповідних правових підстав, прямо визначених у Конституції або законах України, для звернення до суду суд може відкрити провадження в адміністративній справі за позовом суб`єкта владних повноважень і вирішувати її по суті.

Судовий розгляд у справі за позовом суб`єкта владних повноважень, який подано до суду за відсутності необхідних передумов, не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно, якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, і це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, то суд відмовляє у відкритті провадження, адже спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо ці обставини були з`ясовані судом після відкриття провадження, суд закриває провадження у справі. Розгляд цих спорів перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів, він не належить до юрисдикції жодного іншого суду, а тому у таких випадках провадження у справі необхідно закривати з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Таку ж правову позицію було викладено в постановах Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі №818/1735/17, від 07.09.2018р. у справі №824/2473/15-а, від 24.09.2018р. у справі №813/562/15, від 06.06.2019р. у справі №814/2764/16, від 23.04.2020р. у справі №820/6416/16, від 18.11.2022р. у справі №813/2243/17, від 01.02.2022р. у справі №480/4055/18, від 30.05.2023р. у справі №813/4992/17, від 10.09.2024р. №560/177/23 та від 24.02.2025р. у справі №420/28679/23.

Частиною 1 ст.319 КАС України встановлено, що судове рішення 1-ї інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст.238, 240 цього Кодексу.

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Керуючись ст.ст.238,308,311,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - скасувати, а провадження у справі №400/4263/24 - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 29.10.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко