Справа № 336/3902/25
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 336/3902/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 липня 2025 року (суддя Звєздова Н.С.) в справі № 336/3902/25 за позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції, поліцейського 2 взводу 7 роти 4 батальйону полку 1 управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Садовського Микити Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя з адміністративним позовом до управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції (далі УПП), поліцейського 2 взводу 7 роти 4 батальйону полку 1 управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Садовського Микити Олександровича (далі поліцейський) про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕНА №4513155 від 16 квітня 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 гривень за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 липня 2025 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову серії ЕНА № 4513155 від 16.04.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення закрито.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України судовий збір в розмірі 605,60 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач УПП просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Звертає увагу, що згідно з пунктом 31.4.4 ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам, інші елементи конструкції: а) не працюють склоочисники; б) не працюють передбачені конструкцією транспортного засобу склообмивачі.

ДСТУ 3649:2010 Національний стандарт України Колісні транспортні засоби "Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання", ДСТУ 5727-88 "Скло безпечне для наземного транспортного засобу. Загальні технічні умови" установлено, що не дозволено експлуатувати транспортні засоби, із сколами чи тріщинами на вітровому склі в зоні роботи склоочисників.

Частиною другою статті 37 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що експлуатація транспортних засобів також забороняється в разі виявлення технічних несправностей і невідповідності вимогам правил, норм, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також неукомплектованості відповідно до призначення.

Вважає доведеним відеозаписом, наданим до матеріалів справи, складу правопорушення.

Також зазначає, що сума витрат на професійну правничу допомоги, стягнута на користь позивача (2000,00 грн), є не співмірною з предметом оскарження, яким є постанова серії ЕНА№4513155 від 16.04.2025 на суму штрафу 340 грн, зі складністю справи, оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, обсягом проведеної роботи, часом, витрачений на виконання відповідних робіт (наданих послуг).

Вважає, що УПП у м. Києві не є належним відповідачем у справі №336/3902/25, адже не є юридичною особою, не має самостійний баланс, а також рахунки в органах Державної казначейської служби України, а отже стягнути понесені позивачем судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції неможливо.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2025 поліцейським 2 взводу 7 роти 4 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції України сержантом поліції Садовським М.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 4513155 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Із змісту постанови серія ЕНА № 4513155 від 16.04.2025 вбачається, що 16.04.2025 о 10 год. 58 хв в м. Києві по вул. Академіка Заболотного, 35, водій керував вантажним транспортним засобом, технічний стан обладнання якого не відповідає вимогам стандартів, а саме була тріщина вітрового скла в зоні дії склоочисників, також були тріщини світлорозсіювача на лівому і правому покажчику повороту спереду, та не працювали зовнішні світлові прилади, а саме бічні габаритні вогні за правої сторони, чим порушив п. 6.8.5, п. 6.1.2 ДСТУ 3649:2010, також п. 1.1 ПДР України, чим порушив п. 31.1 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Суд першої інстанції, врахувавши, що в вину ОСОБА_1 ставиться порушення п. 31.1 ПДР та ДСТУ 3649:2010, проте, в оскаржуваній постанові зазначено лише наявність тріщини на вітровому склі транспортного засобу та інших несправностей, при цьому, посадовою особою поліції в оскаржуваній постанові не вказано розмірів тріщин на вітровому склі автомобіля, під керуванням позивача, не проведення замірів, а також відсутність будь-яких доказів щодо встановлення дійсного розміру тріщин, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вини позивача.

Крім того, судом першої інстанції вказано, що у розумінні Правил дорожнього руху та ДСТУ 3649:2010 тріщина на склі не віднесена до технічної несправності автомобіля, з якою експлуатація автомобіля забороняється. Наявність вказаного дефекту скла свідчить про його пошкодження, а не про технічну несправність автомобіля.

Суд першої інстанції відхилив посилання відповідача як доказ на матеріали фотофіксації, оскільки такий запис не містить інформації щодо вчинення 16.04.2025 ОСОБА_1 інкримінованого йому правопорушення за ч. 1 ст. 121 КУпАП, а лише містить події, які відбувалися при складанні протоколу.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про непідтвердження факту порушення ОСОБА_1 п. 31.1 ПДР та ДСТУ 3649:2010 та, відповідно, про відсутність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КупАП, що й стало підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП в діях позивача.

Врахувавши задоволення позовних вимог, предмет спору, заявлені позовні вимоги, зміст позовної заяви, складність справи та обсяг доказів, складність та обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений на надання послуг, значення справи для сторони, суд першої інстанції стягнув за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою серії ЕНА № 4513155 від 16 квітня 2025 року поліцейського 2 взводу 7 роти 4 батальйону полку 1 УПП у місті Києві Садовського М.О. застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

За змістом постанови 16 квітня 2025 року о 10 год. 58 хв. в м. Києві, по вул. Академіка Заболотного, 35, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Mercedes-Benz Atego, номерний знак НОМЕР_1 , технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, а саме тріщина вітрового скла в зоні дії склоочисників, також були тріщини світлорозсіювача на лівому та правому покажчику повороту спереду, не працювали зовнішні світлові прилади, а саме бічні габаритні вогні з правої сторони, чим порушив п. 6.8.5, п. 6.1.2 ДСТУ 3649:2010 та п. 31.1 Правил дорожнього руху.

Постанова містить відомості про здійснення фіксування події правопорушення, відомості про пристрій, на якій здійснювався запис.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 121 КУпАП передбачена відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів, у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 31.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, (далі Правила дорожнього руху) встановлено, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

За змістом пункту 31.3 Правил дорожнього руху забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством:

а) у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху;

б) якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю);

в) якщо номерні знаки не відповідають вимогам відповідних стандартів;

г) у разі порушення порядку встановлення і використання спеціальних світлових і звукових сигнальних пристроїв.

Крім того, підпунктами 31.4.3, 31.4.4 пункту 31.4 Правил дорожнього руху передбачено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам:

зовнішні світлові прилади:

а) кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу;

б) порушено регулювання фар;

в) не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла;

г) на світлових приладах немає розсіювачів або використовуються розсіювачі і лампи, що не відповідають типу даного світлового приладу;

ґ) на розсіювачах світлових приладів нанесено тонування або покриття, що зменшує їх прозорість чи світлопропускання.

склоочисники і склообмивачі вітрового скла:

а) не працюють склоочисники;

б) не працюють передбачені конструкцією транспортного засобу склообмивачі.

Пунктом 31.6 Правил дорожнього руху, крім того, визначено, що забороняється подальший рух транспортних засобів, у яких:

а) робоча гальмова система чи рульове керування не дають змоги водієві зупинити транспортний засіб або здійснити маневр під час руху з мінімальною швидкістю;

б) у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів;

в) під час дощу або снігопаду не працює склоочисник з боку розміщення керма;

г) зіпсований тягово-зчіпний пристрій автопоїзда.

Відтак, тріщина вітрового скла в зоні дії склоочисників, тріщини світлорозсіювача на лівому та правому покажчику повороту спереду, не є обставинами, які зумовлюють заборону експлуатації транспортного засобу.

Крім того, забороняється експлуатація транспортного засобу у разі, якщо не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів, саме у темну пору доби.

У цьому випадку часом вчинення правопорушення є 10 година 58 хвилин, тобто світла пора доби.

Переглядом відеозапису, долученого відповідачем до матеріалів справи, встановлено, що на відеозаписі зафіксовано процедура притягнення позивача до відповідальності, тобто відеозапис не містить будь-яких фактичних даних, які стосуються предмету доказування.

Враховуючи, що адміністративна відповідальність за частиною першою статті 121 КУпАП в контексті спірних правовідносин настає за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, суд доходить до висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП.

Посилання апелянта на порушення позивачем пункту 6.8.5 ДСТУ 3649:2010 суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Дійсно, пунктом 6.8.5 ДСТУ 3649:2010 "Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання" встановлено, що на вітровому склі КТЗ не дозволено сколи чи тріщини в зоні роботи склоочисників.

Разом з тим, наявність тріщин або сколів в зоні роботи склоочисників не є згідно з Правилами дорожнього руху несправністю, наявність якої є підставою для заборони експлуатації транспортного засобу.

Також суд визнає незмістовними посилання апелянта на вимоги ДСТУ 5727-88 "Скло безпечне для наземного транспортного засобу. Загальні технічні умови", за якими не допускається наявність тріщин завдовжки більш як 50 мм на вітровому склі в зоні роботи склоочисників транспортного засобу, позаяк відповідачами не доведено здійснення замірів тріщин, а також того факту, що наявна на склі транспортного засобу тріщина була завдовжки більше як 50 мм.

Крім того, суд зауважує таке.

Згідно з пунктом 6.1.2 ДСТУ 3649:2010 не дозволено застосовувати зруйновані та з тріщинами на світловідбивальних поверхнях або розсіювачах ПЗС, установлювати будь-які пристрої, що обмежують їхню видимість, наносити покриви на ПЗС (тонування, фарбування тощо), що зменшує світлопропускання, змінює їхню силу світла, світлорозподіл або колір.

Разом з тим, як вказано вище, тріщини світлорозсіювача на лівому та правому покажчику повороту спереду, не є обставинами, які зумовлюють заборону експлуатації транспортного засобу.

З аналогічних підстав суд відхиляє посилання на приписи частини другої статті 37 Закону України «Про дорожній рух».

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними доказами у розумінні статті 73 КАС України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідачем не подано суду будь-яких доказів, які б дозволяли вважати доведеним вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП.

Таким чином, в порушення вимог частини другої статті 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, відповідачем не надано належних та достатніх доказів правомірності свого рішення.

Посилання апелянта на підтвердження позивачем факту наявності тріщини на вітровому склі автомобіля та інші несправності не спростовує висновок суду стосовно того, що описані в постанові несправності транспортного засобу не є підставою для заборони експлуатації такого транспортного засобу.

Відтак, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність постанови про накладення адміністративного стягнення на позивача.

Стосовно питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, судом першої інстанції стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань кожного з відповідачів на користь позивача по 2000,00 грн.

Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС).

За змістом частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 139 КАС України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За положеннями частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України встановлено вимоги до визначення розміру витрат на оплату послуг адвоката, який має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, на підтвердження власне факту надання професійної правничої допомоги, її складу та розміру сторона має надати документи про підтвердження обсягу надання такої допомоги, фактичного часу, витраченого адвокатом на здійснення тих чи інших дій в межах заявленого спору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Суд враховує рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду заявником документів, їх значення для спору, та доходить до висновку, що стягнутий на користь позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу (2000,00 грн) є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відтак, стягнута судом першої інстанції сума правничої допомогу є розумною і необхідною, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача.

Доводи апелянта суд відхиляє, позаяк судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути відшкодована позивачу, враховані відповідні критерії, зазначені відповідачами обставини та зменшено розмір витрат, про стягнення яких просив позивач, при цьому судом першої інстанції враховано як критерій співмірності витрат на правничу допомогу із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача, так й такий критерій, як фактичність та неминучість (необхідність) понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Також суд відхиляє аргумент апелянта стосовно того, що УПП в м. Києві не є юридичною особою, немає рахунків, тому з цього видача не може бути стягнуті витрати на правничу допомогу.

З цього питання суд зауважує наступне.

У розумінні пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (пункт 9 частини першої статті 4 КАС України).

За приписами частини третьої статті 43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Отже, відповідачем у справі може бути й суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою.

З огляду на приписи статті 139 КАС України, саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок з відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 268-272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 липня 2025 року в справі № 336/3902/25 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 липня 2025 року в справі № 336/3902/25 за позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції, поліцейського 2 взводу 7 роти 4 батальйону полку 1 управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Садовського Микити Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 29 жовтня 2025 року та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов