Справа № 990/242/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Загороднюка А.Г., Мацедонської В.Е.
щодо рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі № 990/242/23 (провадження П/990/242/23) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про стягнення недоотриманої винагороди
Історія справи
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просила:
- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати винагороди члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в редакції Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ;
- стягнути на її користь із ВРП суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 в розмірі 560 956,99 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 ВРП незаконно обмежувала їй винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, зважаючи на норми Закону України від 13.04.2020 №553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Так, 18.04.2020 набрав чинності Закон України від 13.04.2020 №553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, яка установила, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.
Проте Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Таким чином, позивачка вважає, що з 18.04.2020 розмір її винагороди як члена ВРП був неправомірно обмежений десятьма мінімальними заробітними платами, станом на 01.01.2020. У той же час з 28.08.2020 виплата винагороди у повному обсязі була відновлена.
На звернення з заявою про приведення нарахованої винагороди у спірний період у відповідність до вимог статті 21 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VІІІ отримала лист з відмовою, а тому була змушена звернутися за судовим захистом.
Оскільки розмір її винагороди члена ВРП як судді складав розмір суддівської винагороди, який має визначатися виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VІІІ, то вважає що зміна її розміру у спосіб, відмінний від внесення змін до цього Закону, є протиправною, а застосування ВРП при нарахуванні та виплаті у спірний період винагороди члена ВРП положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у редакції Закону №553-IX - порушенням гарантій незалежності судді.
Відповідно до довідки ВРП від 30.07.2021 № 41 розмір нарахованої у 2020 році винагороди із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у редакції Закону №553-IX, склав 2025017,53 грн, а розмір винагороди, розрахований без застосування цих обмежень, що мав бути виплачений за 2020 рік, - 2585974,52 грн. Відповідно різниця за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 складає 560956,99 грн. На переконання позивачки, вказана сума має бути стягнута на її користь з ВРП як головного розпорядника бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, у тому числі і виплати винагороди членів ВРП.
У відзиві Вища рада правосуддя просила відмовити у задоволенні позовних вимог, звертаючи увагу на те, що з 18.04.2020 у зв`язку з набранням чинності Закону №553-IX було обмежено винагороду членам ВРП, а з 28.08.2020 у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України рішення № 10-р/2020 скасовано таке обмеження.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та частини першої статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Жодних положень стосовно іншої дати скасування змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" або механізму виплати грошових коштів в частині обмежень винагороди членам ВРП Рішення Конституційного Суду України не містить, як і не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення.
Кошти, які не були використані внаслідок застосування статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в редакції Закону № 553-ІХ, наприкінці 2020 року були повернуті до Державного бюджету України відповідно до вимог частини дванадцятої статті 23 Бюджетного кодексу України.
Просив відхилити доводи позивачки щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду при вирішенні спорів законності обмеження суддівської винагороди з огляду на їх нерелевантність спірним правовідносинам. Так, згідно Закону України "Про Вищу раду правосуддя" член ВРП отримує винагороду члена ВРП, а не суддівську винагороду у розумінні Закону України "Про судоустрій та статус суддів".
Вважає, що ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому підстави для визнання протиправними їх дій щодо обмеження нарахування та виплати винагороди члена ВРП у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 відсутні.
Також відповідач звертає увагу на те, що бюджетними призначеннями на 2021, 2022, 2023 роки не були передбачені кошти для перерахунку та виплати винагороди членів ВРП за 2020 рік.
Позивачка надіслала відповідь на відзив, у якому вказувала на помилковість позиції відповідача та неправильне застосування ним норм матеріального права.
Зазначала про безпідставність посилання ВРП на обставини щодо дати визнання неконституційними положень Закону №553-ІХ, оскільки як у період до прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020, так і після, розмір винагороди члена ВРП в силу відсилочної норми статті 21 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" визначався спеціальним законом - Законом України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-VІІІ, положення якого у відповідній частині упродовж спірного періоду були незмінними.
Зважаючи на те, що встановлення розміру винагороди члена ВРП у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду визначено статтею 21 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" саме як гарантія діяльності членів ВРП, а також виходячи з того, що за нею як за суддею при відрядженні до ВРП зберігалися гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів, вважає, що зміна розміру винагороди члена ВРП у спосіб, відмінний від внесення змін до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VІІІ, є протиправною, а застосування ВРП при нарахуванні та виплаті у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 553-ІХ - порушенням встановлених частиною другою статті 21 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" гарантій діяльності і як судді, і як члена ВРП.
20.05.2024 позивачка надіслала додаткові пояснення, в яких вказувала на те, що згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 визначені Конституцією та законам України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Аналогічні за змістом положення були також відображені у Рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (абзац третій пункту 7 мотивувальної частини) та у Рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (абзац другий пункту 7.2 мотивувальної частини).
26.03.2024 Конституційний Суд України прийняв Рішення № 3-р(ІІ)/2024 (справа про єдиний статус суддів в Україні), в якому наголошено, що єдиний статус суддів означає однаковість юридичного становища суддів в усіх аспектах, передусім однаковість їх гарантій незалежності та недоторканості прав і обов`язків, вимог, обмежень, заборон та відповідальності. Водночас забезпечення гарантій незалежності та недоторканості суддів має базуватися на принципі єдиного статусу суддів, який не допускає, зокрема, вибірковості у забезпеченні цих гарантій та зниження їх рівня певної категорії суддів, що не сприяє чиненню правосуддя неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними судами, реалізації конституційного права на судовий захист (абзац третій пункту 4.2 мотивувальної частини).
Незалежне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, зокрема, й право на винагороду судді, та інші конституційні гарантії їх незалежності та недоторканості поширено на всіх суддів і мають бути забезпечені державою на основі принципу єдиного статусу суддів без будь-якого зниження рівня таких гарантій (абзац четвертий пункту 5.1 мотивувальної частини рішення).
Ідентичний рівень конституційної захищеності та однаковість гарантій матеріального забезпечення суддів, що чинять правосуддя, та суддів, відряджених до ВРП для виконання повноважень членів ВРП на підставі Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VІІІ, закріплені в положеннях частини п`ятої статті 54 цього Закону.
Позивачка наводить приклад практичної реалізації положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-VІІІ та Закону України "Про Вищу раду правосуддя" з боку ВРП під час нарахування та виплати винагороди членам ВРП-суддям у період з 07.112019 - після набрання чинності Законом України від 16.10.2019 № 193-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського самоврядування". Так, при нарахуванні та виплаті винагороди тим суддям, які були відряджені до ВРП із судів та розмір винагороди члена ВРП яких після набрання чинності Законом № 193-ІХ став меншим за розмір їх суддівської винагороди, ВРП керувалась положеннями абзацу другого статті 21 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" та частини п`ятої статті 54 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-VІІІ та виплачувала винагороду члена ВРП саме у розмірі суддівської винагороди.
Вважає що аналогічний механізм матеріального забезпечення мав діяти і у спірний період.
Також просила при вирішенні спірного питання врахувати сталу судову практику Верховного Суду, сформовану як судом касаційної інстанції за результатами розгляду справ, предметом яких була виплата недоплаченої суддівської винагороди діючим суддям.
Сума, яку позивачка просить стягнути з ВРП на її користь, є частиною винагороди члена ВРП, невиплаченою за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, належить до виплати в силу вимог частини другої статті 21 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" та статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VІІІ, а також є сумою, яку вона розраховувала отримати від ВРП у день звільнення з огляду на наявність у роботодавця обов`язку її виплатити. У спірному випадку належна до виплати сума повністю відповідає усім ознакам та умовам, передбаченим статтею 116 Кодексу законів про працю України. Той факт, що залишок коштів, утворений внаслідок застосування ВРП статті 29 Закону №553-ІХ, був повернутий до Державного бюджету України на виконання положень Бюджетного кодексу України, не змінює статусу зазначених сум як таких, що належали до виплати та не були виплачені при її звільненні.
02.07.2024 через систему "Електронний суд" відповідачем сформовано додаткові пояснення, в яких просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 23.05.2024 у справі №990/235/23, та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказував, що Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у ВРП не було правових підстав для нарахування ОСОБА_3 винагороди члена ВРП у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 без урахування вимог чинних на той час положень частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у редакції Закону № 553-ІХ. За встановлених у справі обставин та відповідного нормативно-правового регулювання Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками суду першої інстанції про протиправність дій ВРП щодо нарахування позивачці у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Оскільки в цей період обмежувальні положення статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у редакції Закону №553-ІХ були чинними, з урахуванням вимог статті 19 Конституції України не можна визнати, що ВРП як орган державної влади діяла не на підставі та не в межах повноважень, чи не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Не погодилась Велика Палата Верховного Суду і з висновками суду першої інстанції про фактичне ототожнення понять "суддівська винагорода" та "винагорода члена ВРП".
14.11.2024 в системі "Електронний суд" позивачка сформувала додаткові пояснення, в яких зазначала, що правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України (від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 04.12.2018 № 11-рп/2018 та інші), у яких Суд неодноразово вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою її статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Аналізуючи вказані рішення Конституційного Суду України, позивачка вважає що діючий суддя у зв`язку з призначенням членом ВРП та відрядженням до ВРП не втрачає свого статусу судді. Відповідно, усі конституційні гарантії незалежності судді, включаючи гарантії матеріального забезпечення, за ним зберігаються.
Наголошувала на тому, що була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП з 06.03.2018 як діюча суддя Харківського апеляційного суду, що обумовлює збереження за таким суддею - членом ВРП, конституційних гарантій, визначених для суддів.
21.05.2025 представник відповідача через підсистему "Електронний суд" надіслав клопотання про долучення до матеріалів справи №990/234/23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №990/234/23, врахування правової позиції, викладеної в цій постанові, та відмову у задоволені позовної заяви ОСОБА_2 до ВРП в повному обсязі.
У свою чергу позивачка 25.09.2025 сформувала у системі "Електронний суд" додаткові пояснення, відповідно до яких під час розгляду справи за її позовом просить врахувати висновки окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду у справі №990/234/23.
Короткий зміст рішення КАС ВС
Рішенням КАС ВС від 20.10.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду викладі у постанові від 08.05.2025 по справі 990/234/23.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що саме з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 10-р/2020 втратили чинність визнані неконституційними положення Закону № 294-IX, тому ВРП, здійснюючи ОСОБА_4 в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 виплату винагороди члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, діяла на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду не погодилася з інтерпретацією позивачки про фактично тотожність, практичну "однаковість" гарантій суддів, встановлених Конституцією України та Законом № 1402-VІІI, та членів ВРП; що на членів ВРП мають поширюватися Законом № 1402-VІІI гарантії, передбачені для суддів, оскільки суддівська винагорода регулюється Законом № 1402-VІІI та не може визначатися іншими нормативними актами, натомість у статті 21 Закону № 1798-VIII йдеться про інший вид винагороди, а саме винагороду члена ВРП, яка йому встановлюється на час виконання його повноважень. Повноваження судді, визначені Законом № 1402-VІІI, та повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, є різними, як є різними за своєю правовою природою суддівська винагорода і винагорода члена ВРП. Установлений у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду розмір винагороди члена ВРП є однією з гарантій його діяльності, закріплених у статті 21 Закону № 1798-VIII. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила з покликанням на правову позицію сформульовану в постанові від 23.05.2024 в справі № 990/235/23 і підстав для відступу від такої позиції Велика Палата Верховного Суду не вбачала, попри покликання позивачки на те, що вона на відміну від позивачки в згаданій справі була діючою суддею.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Насамперед хочемо наголосити, що цілком поділяємо мотиви висловлення спільної окремої думки суддями Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 08.05.2025 по справі 990/234/23.

Так, відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

На наше переконання, висновок щодо правомірності виплат позивачці винагороди члена ВРП в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-ІХ, є помилковим з таких міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 131 Конституції України в Україні діє ВРП.

Преамбулою Закону № 1798-VIII встановлено, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Згідно з пунктом 16 статті 3 Закону № 1798-VІІІ ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до БК України.

Пунктом 7 частини п`ятої статті 22 БК України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами в межах установлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.

У статті 21 Закону № 1798-VІІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) указано, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 БК України).

18.04.2020 набрав чинності Закон № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX. Частиною першою статті 29 Закону № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Предметом спору в цій справі визначено протиправність дій ВРП під час здійснення у спірний період позивачці виплати винагороди члена ВРП, яка є діючою суддею, у розмірі, установленому Законом № 553-ІХ (10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01.01.2020).

ВРП як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування покликана забезпечувати стале функціонування та розвиток системи правосуддя з урахуванням кращих міжнародних стандартів та практик.

ВРП є незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який покликаний забезпечувати незалежність судової влади. Ураховуючи такий особливий статус ВРП, законодавець установив відповідні гарантії її діяльності на рівні гарантій незалежності суддів.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено в низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10. 2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018, у яких Конституційний Суд України неодноразово вказував, що: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; установлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Установлення зазначених гарантій на членів ВРП зумовлено конституційним статусом ВРП як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, якому статтею 131 Конституції України надані повноваження щодо: внесення подання про призначення судді на посаду; ухвалення рішень стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішень про звільнення судді з посади; надання згоди на затримання судді чи утримання його під вартою; ухвалення рішень про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів; ухвалення рішень про переведення судді з одного суду до іншого; а також як органу, який відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII діє для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Зазначене також узгоджується з Висновком №10 (2007) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо судової ради на службі суспільства, відповідно до якого метою судової ради (ВРП або іншого еквівалентного незалежного органу) є гарантування як незалежності судової системи, так і незалежності окремих суддів. Судова рада наділена повноваженнями захищати незалежність суддів як необхідного елементу держави, що керується верховенством права, і таким чином дотримується принципу поділу влади. Судова рада повинна самостійно управляти своїм бюджетом та фінансуватися в обсязі, що дозволяє оптимальне та незалежне функціонування. Члени ради (судді і не судді) повинні мати гарантії незалежності та безсторонності.

У Висновку від 05.11.2021 № 24 "Еволюція рад правосуддя та їх роль в незалежності та неупередженості судових систем" КРЄС наголошує, що правова основа судової ради та її основні елементи повинні бути закріплені в Конституції як безпечна правова основа для її обов`язків, незалежності та легітимності. Вони повинні включати склад і функції ради та гарантії перебування на посаді її членів, разом із гарантією її незалежності від законодавчої та виконавчої влади.

Як уже зазначалося, стаття 21 Закону № 1798-VIII, серед іншого, визначає розмір винагороди члена ВРП на рівні посадового окладу судді Верховного Суду, установленого Законом № 1402-VIII.

18.04.2020 набрав чинності Закон №553-ІХ.

Відповідно до внесених цим Законом змін Закон № 294-IX був доповнений статтею 29, яка встановлювала початок часу, період, причини (умови), коло осіб та види грошових виплат, на які поширювалося обмеження, а також розмір, до якого зменшуються виплати, конкретне вираження яких наводилося в цій постанові вище.

28.08.2020 Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 10-р/2020, яким визнав, зокрема, такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами.

Після визнання неконституційними положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами (Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020) ВРП продовжила нараховувати позивачці винагороду члена ВРП у попередньому, передбаченому Законом № 1798-VІІІ, розмірі.

Отже, питання, яке слід було вирішити під час розгляду цієї справи - це порядок застосування положень статті 21 Закону №1798-VІІІ при визначенні розміру та виплаті винагороди члену ВРП у період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

Повертаючись до обставин цієї справи, слід наголосити, що позивачка була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП як діюча суддя. Тобто у спірний період ОСОБА_1 була членом ВРП та водночас мала статус діючої судді.

З урахуванням зазначеного, а також положень статті 21 Закону № 1798-VIII, статті 54 Закону № 1402-VIII вважаємо, що за позивачкою зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів.

Отримання суддями суддівської винагороди в розмірі, установленому Законом № 1402-VІІІ, та членами ВРП у розмірі, установленому Законом № 1798-VІІІ, як зазначалось, є однією з гарантій їх незалежності.

Як уже було згадано, у частині другій статті 21 Закону № 1798-VІІІ визначено, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється в розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

Так, за змістом частини другої статті 135 Закону 1402-VIII посадовий оклад є складовою суддівської винагороди.

Частиною першою статті 135 цього Закону встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Наведені положення статті 135 Закону № 1402-VIII прийняті на реалізацію положення частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до якого розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Отже, розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII. Оскільки зміни до законів № 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року, не вносилися, то законних підстав для обмеження виплати такої винагороди (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

Крім того, положеннями частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII встановлено, що у разі призначення судді членом ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України він відряджається для роботи в цих органах на постійній основі. За членами цих органів - суддями зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.

У розрізі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних правовідносин слід зазначити, що Законом №553-ІХ не вносилися зміни ні до Закону № 1798-VІІІ (стосовно розміру винагороди члена ВРП), ні до Закону № 1402-VIII (щодо розміру суддівської винагороди). Отже, Закон № 553-ІХ не може встановлювати розмір винагороди члена ВРП та судді.

Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру винагороди члена ВРП), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1798-VІІІ, оскільки саме цим Законом врегульовано розмір винагороди членів ВРП як гарантія їх незалежності.

На наше переконання, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, які, попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож "спеціальність" Закону № 1798-VIII та Закону № 1402-VIII, зокрема їх статей 21 та 135, відповідно, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Аналогічний правовий висновок стосовно виплати суддівської винагороди у спірний період неодноразово викладений у постановах Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 640/27145/20, від 04.11.2022 у справі № 640/23567/20, від 28.02.2023 у справі № 480/7097/20 та є застосовним у спірних правовідносинах.

Отже, наведені положення Конституції України та правові висновки Конституційного Суду України й Верховного Суду дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, так само як і розмір винагороди члена ВРП, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу, звужуючи гарантії їх незалежності.

Щодо тверджень відповідача про необхідність урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 990/235/23, вважаємо, що обставини цієї справи не є релевантними справі, що розглядається, оскільки позивачки в указаних справах мали різний правовий статус (у справі № 990/235/23 позивачка була суддя у відставці, натомість ОСОБА_1 була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП як діюча суддя). Відмінності у правовому статусі позивачок зумовлюють різне правозастосування, оскільки на ОСОБА_1 , як на діючу суддю (на відміну від членів ВРП, які не є суддями) поширюються гарантії суддівської незалежності, встановлені Конституцією України та законами № 1402-VIII і № 1798-VIII.

З огляду на викладене вважаємо, що виплата винагороди члена ВРП у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону №1402-VIII, нівелює суть правової визначеності і передбачуваності конституційних принципів незалежності судових органів.

Отже, оскільки саме дії ВРП призвели до отримання позивачкою винагороди члена ВРП не в розмірі, визначеному Законом № 1798-VIII, то, здійснюючи виплату позивачці винагороди члена ВРП в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження, відповідач діяв не в спосіб та не в межах, установлених Конституцією України та Законом № 1798-VIII.

На нашу думку, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду більшістю голосів дійшла помилкового висновку щодо правомірності виплати позивачці в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП з урахуванням вимог положень частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-IX.

З огляду на викладене вважаємо, що адміністративний позов слід було задовольнити.

Судді А.Г. Загороднюк

В.Е. Мацедонська