Справа № 522/16882/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 522/16882/25

Головуючий І інстанції: Бондар В.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 10.09.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

24.07.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху, в якому просив суд скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №8478628 від 22.07.2025р., винесені інспектором з паркування Ніколовим В.Д., а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.07.2025р. інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Ніколовим В.Д. прийнято спірну постанову серії ОДП №8478628 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП, якими накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. Однак, позивач не згоден з вказаним рішенням, вважає його протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він не вчиняв адміністративне правопорушення, а відповідачем, при його винесенні, всупереч вимогам чинного законодавства, не з`ясовано чи було дійсно вчинено адміністративне правопорушення, та чи була наявна вина у вчиненні відповідного правопорушення.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2025 року (ухваленим у порядку спрощеного провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною і скасовано постанову Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради серії ОДП №8478628 від 22.07.2025р., якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 грн., а справу про адміністративне правопорушення - закрито.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 17.09.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.09.2025р. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

15.10.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

22.07.2025р. о 12:33 год. інспектором з паркування Ніколовим В.Д. винесено постанову серії ОДП №8478628 про притягнення позивача - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та накладення на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 680 грн.

Згідно із зазначеною постановою, водій транспортного засобу «Mercedes-Benz S 500», номерний знак « НОМЕР_1 » ОСОБА_1 22.07.2025р. о 12:31 год. в м.Одесі, по вул.Пантелеймонівська, 23 здійснив зупинку/стоянку ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушив п.15.9г «Правил дорожнього руху» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306).

При цьому, у м.Одесі 22.07.2025р. було оголошено повітряну тривогу о 11:53 год. та «відбій» повітряної тривоги о 12:36 год., що є загальновідомою інформацією.

Не погоджуючись із правомірністю винесеної відповідачем постанови серії ОДП №8478628 від 22.07.2025р. про притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи даний адміністративний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч.3 ст.122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху та зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або ж загрозу безпеці руху.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.15.9 г ПДР України, зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, окрім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час та місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або ж відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе виключно за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка, у свою чергу, підтверджена належними та достатніми доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги особи в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, як встановлено з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваної постанови серії ОДП №8478628 від 22.07.2025р. стало порушення позивачем, як водієм, вимог п.15.9г ПДР України, а саме останнім здійснено зупинку/стоянку ближче 10 метрів від пішохідного переходу, що, у свою чергу, є вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП.

Саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та саме за це до нього й застосовано штрафні санкції, передбачені ч.3 ст.122 КУпАП.

Визначаючись щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно, 22.07.2025р. в період з 11:53 год. по 12:35 год. у м.Одесі було оголошено «повітряну тривогу», під час якої, як зазначено позивачем, він був вимушений негайно припарковати автомобіль у найближчому безпечному місці та пройти до укриття. Тобто, його дії фактично були спрямовані виключно на збереження свого життя та здоров`я.

Так, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05:30 год. 24.02.2022р. введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Судова колегія враховує, що відповідно до ст.3 Конструкції України, життя і здоров`я людини визначаються найвищою соціальною цінністю. А тому, враховуючи загрозу життю у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги в м.Одесі, позивач мав підставу для негайного проходження до укриття, що можна розглядати як обставину непереборної сили та крайньої необхідності.

Слід зазначити, що оголошення повітряної тривоги є обставиною, яка виплаває на здатність особи виконувати свої обов`язки, в тому числі і щодо дотримання ПДР України. Дії позивача, у даному випадку, на переконання суду апеляційної інстанції, мають цілком виправданий характер, оскільки були спрямовані на забезпечення особистої безпеки.

Апеляційний суд звертає увагу, що в умовах повітряної тривоги особиста безпека громадян є пріоритетною, оскільки життя і здоров`я громадян є найвищою соціальною цінністю. У зв`язку з чим держава зобов`язує громадян при оголошенні повітряної тривоги дотримуватися заходів безпеки.

Отже, слід констатувати, що фіксування уповноваженими особами Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху факту зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 ближче 10 метрів від пішохідного переходу мало місце в часовому проміжку після оголошення «повітряної тривоги» (а саме за 2 хв. до її закінчення), до моменту прибуття позивача, який перебував в укритті.

Протилежного відповідачем не зазначено та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надано.

Суд першої інстанції доцільно звернув увагу на те, що після оголошення повітряної тривоги громадяни мають діяти відповідно до наданих інструкцій, зокрема, припинити роботу, відмовиться від намірів експлуатації автомобіля у період оголошення повітряної тривоги та негайно прямувати до найближчої захисної споруди (сховища, підвального приміщення, паркінгу тощо).

Статтею 18 КУпАП передбачено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена Кодексом чи іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, проте вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або ж громадському порядку, власності, правам та свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У силу ст.17 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або ж яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Аналізуючи фактичні обставини справи, та надаючи оцінку доказам, які суд першої інстанції цілком вірно взяв до уваги, суд апеляційної інстанції, враховуючи приписи ст.18 КУпАП, доходить висновку про те, що правопорушення, яке було інкриміновано ОСОБА_1 не є адміністративним правопорушенням, оскільки вчинене не з умислом, а в часі військової агресії російської федерації проти України, з дотримуватися заходів безпеки під час оголошення повітряної тривоги та мають виправданий характер, оскільки були очевидно спрямовані на забезпечення особистої безпеки, що, на переконання суду апеляційної інстанції, за вищеописаних умов є станом крайньої необхідності.

Доводи відповідача, що позивач не довів неможливість зупинити транспортний засіб в іншому місці також не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, адже на фотографії, доданій до відзиву, будь-якого іншого місця для здійснення зупинки не вбачається.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не надано жодних належних доказів та відповідно не доведено наявність в діях ОСОБА_1 як умислу, так і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП.

У силу ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено: 28.10.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко