Справа № 400/5610/25
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 р. № 400/5610/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Мельника О.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008

провизнання протиправним та скасування рішення від 29.04.2025 року № 99; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі -відповідач 2) в якому просить суд

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29 квітня 2025 року за № 99 про відмову у призначенні пенсії за віком

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 19.04.2025 року пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи позивача з 29.06.1982 по 20.09.1982, з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994, згідно наданих документів

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 22 квітня 2025 року подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області заяву про призначення пенсії по віку, відповідно до ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, на яку отримав рішення про відмову в призначенні рішення від 29.04.2025 року № 99, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи у обсязі 32 роки. За розрахунками Відповідача страховий стаж позивача складає 27 років 11 місяців 24 дні. Позивач вказав, що ним були надані всі необхідні документи, та просив задовольнити позовні вимоги.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив, в якому зазначено що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності 29.04.2025 розглянуто заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 і прийнято рішення № 99, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

На день подання заяви про призначення пенсії, вік Позивача становить 60 років 04 місяці. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058 починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 роки. У разі відсутності, починаючи з 01.01.2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявністю страхового стажу: з 01.01.2028 - від 25 до 35 років. У разі відсутності, починаючи з 01.01.2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 роки мають особи за наявністю страхового стажу: з 01.01.2028 - від 15 до 25 років. Страховий стаж позивача становить 27 років 11 місяців 24 дні. За результатами розгляду заяви про призначення пенсії Позивачу і доданих документів встановлено, що під час призначення пенсії за віком до страхового стажу не були враховано період з 11.04.86 по 03.01.88 та з 29.02.92 по 17.10.94. До заяви долучені протоколи опитування свідків, але їх не взято до уваги, оскільки інформація, зазначена в опитуванні потребує уточнення. До того ж у свідка ОСОБА_2 трудова книжка не містить печатки на титульному аркуші, свідок ОСОБА_3 не має документів про роботу 92-94 роки. При цьому записи в трудових книжках свідків за період з 29.02.92 по 17.10.94 скріплені печаткою СРСР, що суперечить нормам чинного законодавства. З урахуванням викладеного Позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком за заявою від 22.04.2025 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.04.2025 № 99 про відмову Позивачу в призначенні пенсії за віком, є правомірними та законними, прийнятими в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства. Правові підстави для зарахування спірних періодів роботи Позивача до страхового стажу у Головного управління відсутні, оскільки, показання свідків потребують уточнення інформації, а також записи в трудових книжках свідків за період з 29.02.92 по 17.10.94 скріплені печаткою СРСР, то ПФУ не може зарахувати періоди роботи з 11.04.86 по 03.01.88 та з 29.02.92 по 17.10.94 до страхового стажу, інших документів, що підтверджує стаж роботи Позивачем при подачі заяви на призначення пенсії не надавалося. Також до страхового стажу, згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 від 28.07.1980, не враховано період з 29.06.1982 по 20.09.1982 роботи у радгоспі Вороновка, оскільки в записі про звільнення не вказано номер та дата наказу про звільнення.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсії громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Виключними дискреційними повноваженнями наділені органи Пенсійного фонду України на прийняття рішень з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку). Належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача або зарахувати стаж.

Відповідач 2 правом на подання відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд розглядає за наявними матеріалами справи, згідно вимог ч.6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

22.04.2025 року Позивач звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по віку, відповідно до ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Рішенням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 29.04.2025 №99 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Як вбачається з рішення, в результаті розгляду документів, доданих до заяви, встановлено, що до страхового стансу не зараховано періоди роботи: з 29.06.1982 по 20.09.1982, з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994 згідно наданих документів. Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Судом встановлено, що при розгляді документів, не зараховано періоди роботи по трудовій книжці з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994. До заяви долучені протоколи опитування свідків, але їх не взято до уваги, оскільки інформація, зазначена в опитуванні потребує уточнення.

Відповідно до п.18 постанови КМУ від 12.08.93 №637, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника. При цьому у свідка ОСОБА_2 трудова книжка не містить печатки на титульному аркуші, свідок ОСОБА_3 не має документів про роботу 92-94 роки. При цьому записи в трудових книжках свідків за період 29.02.92-17.10.94 скріплені печаткою СРСР, що суперечить нормам чинного законодавства.

Таким чином страховий стаж особи становить 27 років 11 місяців 24 дні. Відмовлено в призначенні пенсії за віком в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.»

Так, згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Основного Закону України).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначені Законом №1058-IV.

Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону №1058-IV починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років: з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст.24 вказаного Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» спірні правовідносини регулював Закон України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п.п.1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Зазначені норми права вказують на те, що першочергово страховий стаж встановлюється на основі трудової книжки і лише в разі її відсутності або відсутності записів у трудовій книжці трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів.

Загальний порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР №162 від 20.06.1974 р. (далі - Інструкція №162).

Згідно із п.2.3 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Згідно із абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Абзацом 1 пункту 2.11 Інструкції № 162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Згідно із пунктом 2.12 Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.

Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу і нагороди, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58.

Тобто, законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.

Отже, позивач, як особа на яку не покладено обов`язок щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Так, головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області при розгляді заяви позивача від 22.04.2025 року та доданих до неї необхідних документів, не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 29.06.1982 по 20.09.1982, з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1980 року, з підстав неналежного її оформлення.

Водночас, слід зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому, працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Так, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.

Відтак, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці щодо дати її заповнення.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Отже, позивач не має нести відповідальність та не може бути фактично позбавлений пенсійного забезпечення, оскільки чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, та не може впливати на його особисті права.

Позивачем на підтвердження наявності страхового стажу, що дає право на призначення пенсії, до заяви про призначення пенсії за віком від 22.04.2025 додано, зокрема, копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.07.1980 року, якою підтверджуються, в тому числі, спірні періоди роботи позивача: з 29.06.1982 по 20.09.1982 у Радгоспі «Вороновка» (записи №5, №6); з 11.04.1986 по 03.01.1988 в Миколаївській автоколоні 964 військової бази, надалі Миколаївська автоколона 964 автомобільної бази (записи №12, №13); з 29.02.1992 по 17.10.1994 в 4748 Автомобільній базі (записи №18, №19).

Отже, доданими до заяви від 22.04.2025 року про призначення пенсії за віком документами, підтверджено наявність у позивача необхідного страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, для призначення пенсії за віком.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, серед іншого, уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Крім того, згідно з приписами ч. З ст. 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

У разі наявності сумнівів або необхідності уточнення певних даних щодо періоду роботи позивача пенсійний орган мав можливість скористатися своїми правами, передбаченими ч. З ст. 44 Закону № 1058-IV, та звернутися з відповідними запитами до підприємства-роботодавця, архівної установи тощо.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не зарахувало до страхового стажу періоди роботи позивача з 29.06.1982 по 20.09.1982, з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1980 року, доданої до заяви про призначення пенсії від 22.04.2025, і відповідно прийняло незаконне рішення від 29.04.2025 № 99 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV.

Так, головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у рішенні від 29.04.2025 № 99 визначено, що страховий стаж для визначення права позивача становить 27 років 11 місяців 24 дні.

З урахуванням періодів роботи позивача з 29.06.1982 по 20.09.1982, з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994, його страховий стаж буде складати більше 32 років, що є достатнім для призначення пенсії.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту права позивача, що відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, є зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи спірні періоди, а також повторно розглянути заяву позивача від 22.04.2025, та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційнийномер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний код 21910427) та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ідентифікаційний код 13844159 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.04.2025 № 99 про відмову в призначенні пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зараху вати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 29.06.1982 по 20.09.1982, з 11.04.1986 по 03.01.1988 та з 29.02.1992 по 17.10.1994, згідно наданих документів

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.04.2025 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

5. У іншій частині позову відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний код 21910427) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Мельник