Справа № 420/20154/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участі : секретаря Ростомової А.П. позивача ОСОБА_1 представника відповідача Печорської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду у якому просить визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та несвоєчасному виконанні наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення в сумі 51 270 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят) грн. 81 коп.;

- зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011, шляхом списання коштів в сумі 51 270 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят) грн. 81 коп. з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ;

- стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 23.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 618,58 грн. за прострочення виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення в сумі 51 270 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят) грн. 81 коп.;

- стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень) 00 коп..

В обгрунтування вимог вказує, що у лютому 2013 році позивач (на той час - арбітражний керуючий, ліквідатор ВУ ЖКГ Раухівка) звернувся до Головного управління державної казначейської служби України у Одеській області із заявою про виконання рішення суду -наказ про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17- 2956-2011, якою стягнуто на користь арбітражного керуючого ОСОБА_1 з Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області суму 51270 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят) грн. 81 коп. Проте, вищезгаданий наказ про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17- 2956-2011 так і не було звернуто до виконання Державною казначейською службою України. Представник позивача в 2025 року подав до відповідача адвокатський запит щодо стану виконання наказу на яке отримав відповідь про те, що Головне управління пенсійного фонду України у Одеській області не має відкритих рахунків в органах казначейства з яких можливе безспірне списання коштів на підставі наказу від 10.12.20213 р. по справі № 2/17-2956-2011. Головним управлінням державної казначейської служби України у Одеській області взято вищезгаданий наказ на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Також, відповідач у листі зазначив, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» заборгованість за рахунок коштів бюджетної програми погашається в наступній черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Вищевказаний судовий наказ відноситься до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми.

А, станом на теперішній час, Державною казначейською службою України виконуються виконавчі документи, які відносяться до першої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою. Втім, відповідач жодним чином не пояснив у своєму листі, які саме дії вчинялись з його боку, протягом періоду з 18.02.2013 року по 03.06.2025 року, для належного виконання наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17- 2956-2011. Фактично, Державною казначейською службою України більше дванадцяти років не виконується рішення суду. Таким чином, позивач має право на компенсацію за прострочення виконання відповідачем судового наказу, що виражається у стягненні з органу казначейства 3% річних та інфляційних витрат на користь ОСОБА_1 . Окрім того, внаслідок протиправних дій та недбалого виконання покладених на державні органи обов`язків позивач тривалий час безпідставно був позбавлений можливості своєчасного та ефективного виконання судового рішення, відновлення його порушених права, отримання та користування належними йому грошовими коштами, а отже був позбавлений можливості користуватися належним йому майном та витрачати певний час на відновлення та захист своїх прав. Усі ці обставини привели до виникнення хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані та життєдіяльності. Тому позивачу завдана моральна шкода діями відповідача, яку ОСОБА_1 оцінює у 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень. Отож, позивач вважає, що протиправною бездіяльністю відповідача порушено його право, у зв`язку з чим та з метою стягнення належної суми на його користь, 3% річних та інфляційних витрат, а також моральної шкоди за тривале невиконання судового рішення, звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою судді від 30.06.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 01.09.2025 року вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на "25" вересня 2025 року о "11" годині "00" хвилин у приміщенні Одеського окружного адміністративного суду за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 14, зала судових засідань №28.

Відповідач надав до суду відзив у якому вимоги не визнає та зазначив, що у зв`язку з реорганізацією Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628, ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.02.2020 по справі № 2-17-2956-2011 було замінено сторону виконавчого провадження на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області. У позовній заяві Позивач посилається на заяву, яку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області 18.02.2013 було зареєстровано під вх. № 8-1380 щодо стягнення коштів з Березівської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області, а не з Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області. Заяву Позивача щодо стягнення коштів з Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області Головним управлінням Казначейства було зареєстровано 17.06.2014 за вх. № 8-6351. На обліку в органах Казначейства з 17.06.2014 перебуває наказ по справі № 2/17-2956-2011 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, а не з 18.02.2013, як вказує Позивач. Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не має відкритих рахунків в органах Казначейства, з яких можливо здійснити безспірне списання коштів.

Казначейство здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії) та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845). Враховуючи вказані обставини, Головним управлінням Казначейства було взято вищевказаний наказ суду на облік за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі по тексту - бюджетна програма).

Абзацом другим підпунктом 1 пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та пунктом 3 Порядку № 845, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством, за черговістю надходження судових рішень до органів Казначейства. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону про гарантії заборгованість за рахунок коштів бюджетної програми погашається в наступній черговості:

у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;

у третю чергу погашається заборгованість за іншими рішеннями суду.

Враховуючи Прикінцеві та перехідні положення Закону про гарантії вищевказаний судовий наказ відноситься до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми.

Питання щодо виконання судових рішень, які відносяться до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми, зокрема наказу по справі № 2/17-2956-2011 розглянеться Казначейством тільки після погашення заборгованості по першій та другій чергах.

Станом на сьогодні, сума коштів за судовими рішеннями, що надійшли раніше вищевказаного наказу, становить понад 802 млн. грн..

Вказує, що відповідно до норм чинного законодавства Казначейство не наділене повноваженнями щодо зміни черговості виконання судових рішень чи збільшення обсягу бюджетних призначень. Казначейство постійно звертається до Мінфіну із пропозиціями щодо необхідності передбачення у Законі про Державний бюджет України достатнього обсягу коштів за КПКВК 3504040, що дозволило б виконувати відповідні судові рішення у максимально стислі законом строки (копії листів та відповідей Мінфіну додаються).

Зазначає, що безпосередньо Казначейство відповідно до наданих повноважень не має права законодавчої ініціативи та не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення. Однак, саме Мінфін як головний орган у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову і бюджетну політику, відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування; складає розпис Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями та вносить зміни до нього. Таким чином, Казначейство вчинило у повному обсязі дії щодо виконання наказу по справі № 2/17-2956-2011, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності Казначейства.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, у якій вказав, що відповідач не заперечує, що на обліку в органах Казначейства перебуває наказ по справі № 2/17-2956-2011 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, який дійсно було отримано органами Казначейства 17.06.2014 року. У зв`язку зі значною тривалістю виконання (більше десяти років) наказу по справі № 2/17-2956-2011, позивач помилково вказав не ту заяву, якою було направлено наказ та дату її отримання органами Казначейства. Копію належної заяви про виконання рішення суду (наказу по справі № 2/17-2956-2011), яка була зареєстрована Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області під вх. № 8-6351 від 17.06.2014 року. Зазначає, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 у справі № 2/17-2956-2011 стягнуто на користь арбітражного керуючого ОСОБА_1 з Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області грошові кошти в сумі 51270,81 грн. У зв`язку з реорганізацією Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628, ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.02.2020 по справі № 2-17-2956-2011 було замінено сторону виконавчого провадження на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Вищезгадана ухвала від 25.02.2020 р. була отримана Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області 02.03.2020 р. та зареєстрована під вх. № 10-2382. З посиланням на Порядок 845 зазначає, що перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі. Відповідачем, суб`єктом владних повноважень, не надано будь-яких доказів на підтвердження звернення у 10-денний строк з моменту надходження наказу по справі № 2/17-2956-2011 до Міністерства фінансів України з відповідними пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у зв`язку з неможливістю здійснення безспірного списання коштів через їхню недостатність. Отож, органи Казначейства не вжили всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання наказу по справі № 2/17-2956-2011 на користь позивача у порядку та спосіб, визначені законодавством України, не допускаючи порушення прав і законних інтересів позивача.

Дослідивши заяви по суті справи, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

На виконання ухвали господарського суду Одеської області від 31.01.2013р. по справі №2/17-2956-2011, якою стягнуто на користь арбітражного керуючого ОСОБА_1 з Управління Пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області 51270грн.81 коп. господарським судом Одеської області 10.12.2013 року виданий наказ про примусове виконання ухвали.

Вказаний наказ разом із заявою був поданий ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України в Одеській області вх. № 8-6351 від 17.06.2014 року на виконання.

У зв`язку з реорганізацією Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628, ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.02.2020 по справі № 2-17-2956-2011 було замінено сторону виконавчого провадження на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Вищенаведена ухвала суду від 25.02.2020 р. була отримана Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області 02.03.2020 р. та зареєстрована під вх. № 10-2382.

Відповідачем визнається, що до цього часу позивач не отримав кошти за поданим на примусове виконання наказом господарського суду Одеської області №2/17-2956-2011 від 10.12.2013 року.

Представник позивача направив до відповідача в 2025 році запит щодо причин тривалого невиконання судового наказу, на яке відповідач надав відповідь від 03.05.2025 року, що Головне управління пенсійного фонду України у Одеській області не має відкритих рахунків в органах казначейства з яких можливе безспірне списання коштів на підставі наказу від 10.12.20213 р. по справі № 2/17-2956-2011. Вказаний наказ взято на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Також, зазначив, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» заборгованість за рахунок коштів бюджетної програми погашається в наступній черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Вищевказаний судовий наказ відноситься до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми. Та станом на теперішній час, Державною казначейською службою України виконуються виконавчі документи, які відносяться до першої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою.

Позивач не погодився з тривалим невиконанням судового наказу, яке на його думку негативно відобразилось на його психоемоційному стані та життєдіяльності, вважає, що протиправною бездіяльністю відповідача порушено його право на отримання належних сум, у зв`язку з чим та з метою стягнення належної суми на його користь, 3% річних та інфляційних витрат, а також моральної шкоди за тривале невиконання судового рішення, звернувся з даним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI,), який набрав чинності 01 січня 2013 року держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону № 4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4901-VI заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440 (набрала чинності 23.09.2014р.) затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.

Приписами пункту 8 Порядку № 440 визначено, що рішення розподіляються в порядку такої черговості погашення заборгованості: перша черга - рішення щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника тощо; друга черга - рішення, пов`язані з трудовими правовідносинами; третя черга - інші рішення.

Рішення вносяться до кожної з черг за датою їх надходження до органу державної виконавчої служби.

Згідно п.20 Порядку №440 погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845(у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45) затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно по п.4 Порядку органи Казначейства:

1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання;

2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку;

3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.

Згідно п. 47-50 Порядку безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:

1) органом Казначейства:

документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;

інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;

2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

Компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується:

Казначейством, якщо боржником є державний орган;

державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Згідно ст. 5 Закону України №4901 у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи нараховується державним виконавцем протягом п`яти днів з дня отримання ним повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, про перерахування коштів, крім випадку, коли кошти перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перед тим як констатувати факт протиправної бездіяльності Казначейства у правовідносинах, які виникають у зв`язку з виконанням судового рішення, за якими боржником є Державний орган, потрібно з`ясувати, чи вжило Казначейство в межах своїх повноважень усі залежні від нього дії (ухвалило рішення), спрямовані на те, щоб сплатити кошти за судовим рішенням, а також чи були для цього об`єктивні підстави та можливості.

Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дійна користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного/несвоєчасного виконання обов`язкових дій/ухвалення рішень або невиконання їх узагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Суд погоджується з тим, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає виконанню. Однак у контексті встановлених в цій справі обставин, необхідно зауважити, що сам факт невиплати позивачу коштів протягом трьох місяців (від дати надання необхідних документів) за судовим рішенням, боржником за яким є державний орган, без з`ясування усіх обставин, які зумовили таку ситуацію, не є достатньою підставою вважати, що Казначейство допустило протиправну бездіяльність.

У постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 804/2076/17 Верховним Судом викладена наступна позиція: «Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

...Подання ж відповідачем Міністерству фінансів України пропозицій у відповідності до пункту 39 Порядку № 845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення».

Водночас, судом встановлено, що виходячи із недостатнього фінансування програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» Законами про бюджет на поточний рік протягом періоду з 2014р. по цей час та не достатності виділених коштів по цій програмі на погашення заборгованості стягувачам з першої черги та наступним чергам, відповідачем направлялись листи-пропозиції до Міністерства фінансів України щодо внесення змін до Закону України про бюджет для виділення додаткових коштів за програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», у 2016 році 6-ть, 2017році -16, у 2018році 24, у 2019 12-ть, у 2020 році 8-м, у 2021 році 17-ть, у 2022 році 6-ть, у 2023 році 7-м, у 2024 році 28-м, у 2025 році 16-ть шт., тому з боку відповідача судом не встановлена протиправна бездіяльність щодо несвоєчасності виконання наказу суду.

Дивлячись на хронологію та на постійні звернення Казначейства до Міністерства фінансів України, Казначейство фактично довело свою зацікавлене у відповідному виконанні наказу щодо стягнення коштів на користь позивача, та робить усі кроки, які зазначені законодавчо для прискорення виконання рішень суду.

При цьому на листи Казначейства щодо збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040 Міністерством фінансів України надавались відповіді, в яких зазначено, що «питання збільшення бюджетних призначень Казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виходячи з можливостей дохідної частини державного бюджету».

Подання ж відповідачем Міністерству фінансів України пропозицій у відповідності до пункту 39 Порядку № 845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 804/2076/17 та від 17 листопада 2021 року у справі № 120/4766/21-а.

Як зазначено відповідачем, на час розгляду даної справи у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504040 обліковується виконавчих документів на загальну суму близько 6 956 млн. грн, в тому числі 282,89млн.грн. по першій черзі та 492,12млн.грн. друга черга, які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа позивача.

Щодо зауважень позивача що згідно листів Державної казначейської служби України вих.№5-12-12/22101 від 07.10.2025 року, №5-12-12/22092 від 07.10.2025 року, вих.№5-12-12/22093 від 07.10.2025 року вих.№5-12-12/22094 від 07.10.2025 року вих.№5-12-12/22090 від 07.10.2025 року вих.№5-12-12/22086 від 07.10.2025 року вих.№5-12-12/22097 від 07.10.2025 року вих.№5-12-12/22099 від 07.10.2025 року в 2014 року кошти за бюджетною програмою 3504040 в сумі 0,35 млн.грн. було повернуто до державного бюджету; в 2015 році повернуто 0,04млн.грн. повернуто до державного бюджету; в 2015 році кошті у сумі 0,03млн.грн. повернуто до державного бюджету; в 2017 році кошти у сумі 0,01млн.грн. повернуто до державного бюджету ; в 2018 році кошти в сумі 0,48млн.грн. повернуто до державного бюджету.; в 2019 році кошти у сумі 1,24млн.грн. повернуто до державного бюджету; в 2020 році кошти у сумі 1,66млн.грн., повернуто до державного бюджету; у 2021 році кошти у сумі 0.01 млн.грн. було повернуто до державного бюджету суд зазначає.

Відповідач як підставу повернення коштів без використання у поточному бюджетному році вказав у вищевказаних листах, що частина коштів поверталась через невірно надані реквізити стягувачами, тощо вже після закриття бюджетного року, у зв`язку із чим утворились невикористані залишки, та суд враховує, що дії відповідача щодо повернення сум відповідачем до державного бюджету не є предметом спору.

Та за встановлених обставин судом не встановлено з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо вчинення дії для виплати позивачу належних за наказом господарського суду від 10.12.2023 року коштів.

Проте судом встановлено, що відповідач після взяття на облік Наказу господарського суду Одеської області від 10.12.2013 року до Міністерства фінансів України з пропозицією щодо додаткового фінансування шляхом внесення змін до закону про Державний бюджет України за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду , що гарантовані державою» протягом 10 днів з дня надходження виконавчого документу та пізніше не звертався.

Листи Державної казначейської служби України до Міністерства фінансів України про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 направлені відповідачем містять тільки загальну інформацію про суму коштів, яких на вистачає на виконання рішень судів щодо кожної із черги, що свідчить про порушення відповідачем п. 49 Порядку № 845 який встановлює, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України що є порушенням відповідачем строку встановленого цим пунктом.

Щодо позовної вимоги -зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011, шляхом списання коштів в сумі 51 270, суд враховує, що виконавчий документ поданий позивачем обліковується в третій черзі та відповідно виплата суми заборгованості згідно приписів Закону №4901 повинна відбуватися в порядку черговості, тоді як виплата заборгованості по другій черзі, ще не відбулась, та виплата заборгованості позивачу не в черговості визначеній законом буде порушувати приписи Закону, принципи добросовісності, та рівності перед законом, а тому в цій частині вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги -стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 23.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 618,58 грн., то суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується застосування до даних правовідносин статті 625 ЦК України, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Таким чином, приведений аналіз статей ЦК України доводить, що приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Такий правовий висновок зроблений Великою палатою Верховного суду у постанові по справі № 420/2411/19 від 09 листопада 2023 року.

Таким чином, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин належить застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

При вирішенні питання стягнення інфляційних витрат та 3 відсотків річних з відповідача суд враховує правову позицію викладену у постанові Великої палати Верховного суду від 09 листопада 2023 року по справі № 420/2411/19, а тому вважає що позивач має право на отримання інфляційних витрат та 3% річних за останні три роки.

Право позивача на збільшення суми боргу з урахуванням індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України виникло у позивача за період з 17.09.2014 року (наступний день після закінчення трьох місячного строку наданого законом на виконання рішення суду після дати отримання документів на виконання рішення суду), але обмежено трьома останніми роками та з урахуванням того, що позов поданий до суду 24.06.2025 року даний період обмежений датами з 24.06.2022 року по 23.06.2025 року.

Інфляційні втрати за вказаний період складають - 17 440,91 грн., що розраховано за формулою:

[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу) х [Сукупний індекс інфляції) / 100% - [Сума боргу), де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

У період з 01.07.2022 року по 31.05.2025 року сукупний індекс інфляції склав 134,017% = 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% х 100,50% х 100,70% х 100,40% х 100,30% х 100,50% х 100,20% х 100,60% х 102,20% х 100,00% х 100,60% х 101,50% х 101,80% х 101,90% х 101,40% х 101,20% х 100,80% х 101,50% х 100,70% х 101,30%.

Інфляційні витрати складають 17 440,91 =51270,80грн.х134,017% :100% -51270.80грн.

Щодо поданого позивачем розрахунку 3-х процентів річних, то він помилково враховує дату 23.06.2022 року, тоді як відлік 3-х років до дня звернення до суду повинен розраховуватися з 24.06.2022 року по 23.06.2025 року(позов поданий 24.06.2025 року), а тому вірна сума становить 4 618,58грн.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 23.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 618,58 грн. за прострочення виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення в сумі 51 270 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят) грн. 81 коп. є частково правомірними та належать задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 24.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 614,36 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25000 грн. суд зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 року по справі №804/2252/14, від 21.02.2019 по справі №670/499/16-а, від 28.02.2019 по справі №804/7085/16.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Водночас, позивач не надав суду жодних доказів спричинення моральної шкоди, також ним не доведено завдання такої шкоди, наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та шкодою , а тому підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн відсутні та в цій частині вимоги не підлягають до задоволенню.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006 р., пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" №11944/05 від 12.05.2011 р.).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Ромашов проти України" від 27.07.2004, "Шаренок проти України" від 22.02.2004 р. зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду. Тобто, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналогічні висновки містить додаткова постанова Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі № 235/7638/16-а.

З огляду на не наведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відтак, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним задовольнити позовну заяву шляхом: визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у не направленні до Міністерства фінансів України у строк встановлений п.49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону України про Державний бюджет України для отримання додаткових коштів понад обсяг відповідних бюджетних призначень, для примусового виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011; стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 24.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційних витрат у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 614,36 грн. за прострочення виконання наказу Господарського суду Одеської області від 10.12.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення суми 51 270,81 грн.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у сумі 3633,60грн та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 139 КАС України підлягає стягненню сума 2422,40грн.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у не направленні до Міністерства фінансів України у строк встановлений п.49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону України про Державний бюджет України для отримання додаткових коштів понад обсяг відповідних бюджетних призначень, для примусового виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 24.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 614,36 грн. за прострочення виконання наказу Господарського суду Одеської області від 10.12.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення суми 51 270,81 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601).

Суддя Е.А.Іванов