Справа № 320/36646/24
Суддя: Букіна О. М.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді -Букіної О.М.,

при секретарі -Черчукан В.О.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національної комісії з реабілітації про визнання дій та рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги мотивує наступними обставинами.

З 1991 року в Україні діє Закон «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», який урегульовує порядок реабілітації жертв політичних репресій.

Законом України № 2325-VІІІ від 13.03.2018 внесено чергові зміни, зокрема, введено в дію новий механізм реабілітації репресованих.

Національна та регіональні комісії з реабілітації створенні на виконання Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» в редакції Закону № 2325 - VIII від 13.03.2018 (в подальшому - Закон).

Національна комісія з реабілітації надає статус реабілітованих особам, постраждалим від політичних репресій комуністичного та тоталітарного режимів в Україні. Створена при Українському інституті національної пам`яті.

Згідно ст.7-1 Закону, Національна комісія є спеціальним постійно діючим органом, який утворюється при центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, у порядку, визначеному цим Законом.

Завданнями Національної комісії є: 1) розгляд обґрунтованих пропозицій регіональних комісій щодо визнання (відмови у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; 2) прийняття рішень про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; 3) аналіз практики застосування державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами законодавства з питань реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років.

Відповідно до ст. 7 Закону, прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації за подання регіональних комісій з реабілітації.

Розгляд та прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюються за заявою репресованої особи, її спадкоємців, будь-якого члена її сім`ї, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, громадського об`єднання, що провадить діяльність у сфері дослідження історії України XX століття та/або надання допомоги громадянам з питань, пов`язаних із реабілітацією жертв репресій тоталітарних режимів (далі - заява).

Заява подається за вибором заявника до регіональної комісії за місцем проживання заявника - фізичної особи, місцезнаходженням заявника - юридичної особи або місцем зберігання архівних кримінальних справ, носіїв архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, інших архівних документів, у яких міститься інформація про здійснення репресій.

Відмова у прийнятті та розгляді такої заяви забороняється.

У відповідності до ст. 8 Закону, попередній розгляд обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, здійснюється регіональною комісією. Для цього регіональна комісія досліджує матеріали архівної кримінальної справи, інші речові або письмові докази, у тому числі за їх місцезнаходженням, заслуховує пояснення заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, може залучати осіб, які володіють спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. За результатами попереднього розгляду обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, регіональна комісія готує обґрунтовані пропозиції щодо можливості визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, які разом із зібраними документами та матеріалами подає Національній комісії з реабілітації (в подальшому - Комісія).

Рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії.

Комісія може прийняти рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій повністю або щодо окремих обвинувачень чи фактів здійснення проти такої особи окремих форм репресій, визначених цим Законом, або відмовити у визнанні особи реабілітованою або потерпілою від репресій.

Позивач посилається, що він є рідним онуком ОСОБА_2 , якого було репресовано в 1931 та 1941 р.р. в Україні та росії ,і який в зазначений період знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС СРСР.

З цього питання, позивач у жовтні 2023 році, згідно ст.8 Закону звернувся до Регіональної комісії з реабілітації в місті Києві щодо розгляду питання про визнання реабілітованим ОСОБА_2 , який з зазначений період знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС СРСР.

Правові підстави для визначення ОСОБА_2 реабілітованим: п.2 ст.1 зі значком 2, пункту 20 ст.2, частині другої ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» в редакції Закону № 2325 - VIII від 13.03.2018 (в подальшому - Закон).

Вказує, що репресованою визнається особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом (п.14 ст.1 Закону).

Згідно п.20 ст.2 Закону, що негласний або гласний нагляд за особою визнано репресією.

22 листопада 2023 року Регіональна комісія з реабілітації в місті Києві, розглянула матеріали, відносно ОСОБА_3 та визнала підстави та матеріали достатніми щоб надіслати їх на розгляд до Національної комісії з реабілітації.

Висновок комісії: Регіональна комісія з реабілітації в місті Києві пропонує Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр. ОСОБА_2 , 1885 р.н. (посмертно) відповідно до п. 2 статті 1 -2, п. 20 ст.2, ч.2 ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (додаток: № 3).

08 липня 2024 року, за допомогою місцевої пошти, позивачем було отримано відповідь від Національної комісії з реабілітації.

У відповіді було зазначено, що 04 червня 2024 відбулося засідання Національної комісії з реабілітації на якій було відмовлено у реабілітації ОСОБА_2 , 1885 р.н., як людини, яка в період 1932-1941 р.р. знаходилася під наглядом ОДПУ-НКВС СРСР.

Приймаючи вказане рішення, Комісія, у 13 пункті свого висновку, зазначила мотиви якими вони керувалися під час прийняття рішення, зокрема, Комісією не було встановлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії у формі гласного або негласного нагляду з боку репресивних органів, не встановлено фактів його перебування під наглядом ОДПУ-НКВС СРСР у 1932-1941 р.р.

Позивач не погоджується з рішенням Комісії, оскільки вважає, що рішення Національної комісії з реабілітації повністю суперечить рішенню Регіональної комісії з реабілітації в місті Києві; не посилаючись на жодний документ того часу, на фактичні обставини тих подій, не беручі до уваги нормативні документи СРСР, накази НКВС СРСР, не аналізуючи достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, ігноруючи сам факт переслідування ОСОБА_2 , Комісія формально відмовила щодо відмови в реабілітації ОСОБА_2 ..

Позивач вважає, що Рішення Національної комісії з реабілітації є безпідставне, неправильним, немотивованим і необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, просив визнати незаконними та протиправними дії Національної комісії з реабілітації, які полягають у відмові в реабілітації ОСОБА_2 ,1985 р.н. (посмертно), який у період з 1932-1941 рік, знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС РРФСР(п.20 ст.2 Закону).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м.Києва.

04.02.2025 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження головуючого судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 06.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 22.07.2025 закрито підготоче судове засідання, а справу призначено до судового розгляду на 07.10.2025 о 10.30 год.

18.07.2025 відповідачем подано клопотання про слухання справи у відсутності їх представника та подано письмові пояснення на поданий позов. У своїх поясненнях відповідач просить відмовити у задоволенні позову, як необгрунтованого.

17.10.2025 позивачем подано до суду письмові пояснення.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, а тому вислухавши думку позивача, суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності відповідача.

Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до витягу з протоколу №12/2023 засідання регіональної комісії з реабілітації в місті Києві від 21.11.2023 року (Вих. №09/033-105-рвід 22.11.2023) щодо розгляду заяви гр. ОСОБА_1 вбачається, що Комісія ознайомившись із архівними матеріалами, копіями документів та поясненнями, наданими заявником, регіональна комісія з реабілітації в місті Києві пропонує Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр. ОСОБА_2 , 1885 р.н. (посмертно) відповідно до пункту 2 статті 1-2, п.20 ст.2, ч. 2 ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років» (а.с. 17-18).

Згідно Рішення Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року, у визнанні ОСОБА_2 , 1885 р.н., реабілітованим, відмовлено (а.с. 19).

Як вбачається з п. 13 Висновку Національної комісії з реабілітації про відмову у визнанні особи реабілітованою, на підставі детального аналізу всієї сукупності документів, доданих до обгрунтованих пропозицій, не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії у формі гласного або негласного нагляду з боку репресивних органів, зокрема, не встановлено фактів його перебування під наглядом НКВС РРФСР у 1932-1941 р.р., визначених Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991».

Позивач просить визнати дії та рішення відповідача неправомірним, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до листа Служби безпеки України (Вих. №24/5-111-31 від 15.12.2014 року), ОСОБА_2 , 1885 р.н., заарештований Київським сектором ДПУ УСРР за обвинуваченням в участі у контрреволюційній організації, що ставила за мету скинути радянську владу збройним шляхом.

Згідно ухвали судової трійки при Колегії ДПУ УСРР від 28.02.1931 р., ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 54 - 2, 54-11 ув`язнили в концентраційний табір строком на п`ять років.

Ухвалою від 09.08.1932 року достроково звільнений із забороною проживання в 12 п.

Згідно висновку прокуратури УСРС від 07.07.1989 року ОСОБА_2 підпадає під дію ст. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 16.01.1989 р. «Про додаткові міри по відновленню справедливості відносно жертв репресій періоду 30-40х років та початку 50-х років», реабілітований (а.с.15-16).

Згідно Довідки про реабілітацію Генеральної прокуратури України (Вих. №09/1-14378-15 від 19.08.2015 року), ОСОБА_2 є реабілітованим з 07.07.1989 року (а.с. 32).

Цей факт підтверджується також листом прокуратури тамбовської області прокуратури рф (Вих. №12-24-2017 від 05.04.2017 та довідки про реабілітацію (вих. №13р від 29.09.1992 ) (а.с. 33 - 34).

Листом Регіональною комісією з реабілітації в місті Києві (Вих. №09/033-219-р від 03.09.2024 року) повідомлено ОСОБА_1 про те, що в наявних у Комісії копіях документів зазначено, що гр. ОСОБА_1 є рідним онуком репресованих, в подальшому реабілітованих, ОСОБА_2 1885 р.н., ОСОБА_4 1886 р.н. (а.с. 87).

Згідно до преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року № 962-XII, Верховна Рада України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, висловлюючи глибоке співчуття жертвам репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, членам їхніх сімей та родичам, керуючись положеннями Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та беручи до уваги резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи № 1096 (1996) щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних режимів, № 1481 (2006) від 26 січня 2006 року щодо необхідності міжнародного засудження злочинів тоталітарних комуністичних режимів, враховуючи, що у 1917-1991 роках комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами здійснювалася політика державного терору, унаслідок чого мільйони людей зазнали репресій з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань, беручи до уваги засудження Законом України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки" комуністичного тоталітарного режиму та визнання його злочинним, засуджуючи репресії, що здійснювалися комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами протягом 1917-1991 років на території України, та відмежовуючись від методу державного терору в управлінні державою, приймає цей Закон.

Як вбачається зі ст. 1 вказаного Закону, національний мотив - застосування репресій на підставі належності особи або осіб до певної нації, національності, етнічної групи або народності; репресії комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (далі - репресії) - засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991 роках, зокрема позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом.

Згідно до ст. 1-2 зазначеного Закону, реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Згідно до ст. 7 вказаного Закону, прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії). Розгляд та прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюються за заявою репресованої особи, її спадкоємців, будь-якого члена її сім`ї, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, громадського об`єднання, що провадить діяльність у сфері дослідження історії України ХХ століття та/або надання допомоги громадянам з питань, пов`язаних із реабілітацією жертв репресій тоталітарних режимів (далі - заява).

Заява подається за вибором заявника до регіональної комісії за місцем проживання заявника - фізичної особи, місцезнаходженням заявника - юридичної особи або місцем зберігання архівних кримінальних справ, носіїв архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, інших архівних документів, у яких міститься інформація про здійснення репресій.

Відмова у прийнятті та розгляді такої заяви забороняється.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», попередній розгляд обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, здійснюється регіональною комісією.

Для цього регіональна комісія досліджує матеріали архівної кримінальної справи, інші речові або письмові докази, у тому числі за їх місцезнаходженням, заслуховує пояснення заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, може залучати осіб, які володіють спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо.

За результатами попереднього розгляду обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, регіональна комісія готує обґрунтовані пропозиції щодо можливості визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, які разом із зібраними документами та матеріалами подає Національній комісії.

Судом встановлено, що 22 листопада 2023 року Регіональна комісія з реабілітації в місті Києві, розглянула матеріали, відносно ОСОБА_3 та визнала підстави та матеріали достатніми щоб надіслати їх на розгляд до Національної комісії з реабілітації. Висновок комісії: Регіональна комісія з реабілітації в місті Києві пропонує Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр. ОСОБА_2 , 1885 р.н. (посмертно) відповідно до п. 2 ст. 1-2, п. 20 ст.2, ч.2 ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (додаток: № 3).

Статтею 8 вказаного Закону встановлено, що рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Національною комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії. Національна комісія може прийняти рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій повністю або щодо окремих обвинувачень чи фактів здійснення проти такої особи окремих форм репресій, визначених цим Законом, або відмовити у визнанні особи реабілітованою або потерпілою від репресій. Рішення Національної комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року, у визнанні ОСОБА_2 , 1885 р.н., реабілітованим, відмовлено

При цьому, суд враховує, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», Національна комісія розглядає обставини, пов`язані із здійсненням репресій проти конкретної особи, та приймає рішення, зокрема і в разі, якщо архівна кримінальна справа не збереглася або якщо за висновками прокуратури чи суду у минулому особі було відмовлено у реабілітації. У разі якщо архівна кримінальна справа не збереглася, розгляд відбувається на підставі дослідження інших наявних речових або письмових доказів, пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, а також будь-яких інших документів або матеріалів, що містять інформацію про здійснення репресій проти конкретної особи. Прийняття рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій лише на підставі пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, забороняється. Усі сумніви щодо фактів, на підставі яких стосовно особи були здійснені репресії, тлумачаться на користь особи.

Відповідно до пункту 20 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», гласний або негласний нагляд з боку репресивних органів є формою репресій.

Згідно долученого до матеріалів позову наказу народного комісара внутрішніх справ союзу сср за 1939 рік, Інструкції про постановку оперативного обліку антирадянських елементів виявляємих агентурною мережею вбачається, що до цього обліку відносилися, особи, яких засуджено як антирадянські елементи, а також особи, які відбували покарання у тюрмах, в таборах і у засланні за контрреволюційні злочини, колишні офіцери (царські, білі, петлюрівці та інші).

Як вбачається з матеріалів справи, колишнього царського офіцера ОСОБА_2 , було звільнено (умовно-дострокове звільнення), з концентраційного табору, в 1932 році. Після цього, згідно припису 12 п. його, в статусі облікової особи, було вислано з м. Київ (Україна) до м. Моршанськ, Тамбовської області в заслання.

У подальшому Щербакова 16.08.1941 було арештовано Моршанським місцевим відділом НКВС та засуджено 15.11.1941 Тамбовським обласним судом за ч.2 ст.58-10 УК РРФСР до рострілу.

Аналізуючи наявні матеріали справи, суд погоджується з доводами позивача про те, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії у формі гласного або негласного нагляду з боку репресивних органів, зокрема, перебування під наглядом НКВС РРФСР у 1932-1941 р.р., оскільки останній відбував покарання, був у засланні

Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як вбачається з п.5 ч. 1 ст. 20 КАС України, адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", підсудні місцевим судам як адміністративним судам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, закон покладає на відповідача обов`язок довести законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення, яким було відмовлено позивачу у реалізації його прав, передбачених Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Суд також враховує обмежені можливості позивача щодо збирання доказів життя у спірний період відносно ОСОБА_2 , який є його дідом та застосованих до останнього репресій у зв`язку зі збройною агресію рф, а також можливого зберігання відповідної документації на території країни - агресора.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22 сформульовано наступний правовий висновок: «Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді (Recommendation № R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У пункті 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 квітня 2017 року № 1395/5, дискреційні повноваження визначаються як сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права.

Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» (набирає чинності 15 грудня 2023 року) дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Частиною третьою статті 6 цього ж Закону визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: 1) дискреційне повноваження передбачено законом; 2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; 3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; 4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків. З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.

Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 826/16911/18, від 26 травня 2021 року у справі № 824/266/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 160/1598/20, від 28 липня 2021 року у справі № 280/160/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 480/2675/20, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 640/30483/21, від 21 березня 2023 року у справі № 640/17821/21, від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21 та від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21. З цього приводу Суд звертає увагу, що у Доповіді Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (The Rule of Law), яка прийнята на 86-й пленарній сесії 25-26 березня 2011 року), встановлено таке: Венеціанська комісія, взявши за основу визначення принципу верховенства права, дане Т. Бінгемом, дійшла висновку про існування сьогодні консенсусу щодо наступних необхідних складових верховенства права: законність (у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний процес ухвалення законів), правова визначеність, заборона сваволі, доступ до правосуддя (забезпечується незалежними і неупередженими судами), дотримання прав людини, недискримінація і рівність перед законом (пункт 21); у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948 рік), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002- 2004 роки), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, наприклад, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін. (пункт 24). Крім того, у пункті 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ зазначив, що законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів.

Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P.G. and J.Н. v. the United Kingdom», заява № 44787/98, пункт 46). У пункті 45 рішення у справі «Al-dulimi and Montana management INC. v.tzerland» (заява № 5809/08) ЄСПЛ наголосив, що однією з фундаментальних складових європейського громадського порядку є принцип верховенства права, а свавілля (arbitrariness) є запереченням цього принципу.

Навіть у контексті тлумачення та застосування національного законодавства, коли Суд залишає національним органам влади дуже широкі повноваження, він завжди робить це, прямо чи неявно, з урахуванням заборони свавілля (prohibition of arbitrariness) (див. рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain», заява № 30544/96, пункти 28-29; «Storck v Germany», заява № 61603/00, пункт 98).

Законодавчо закріплена процедура прийняття рішень суб`єктами публічного права має на меті створення гарантій для суб`єкта приватного права та встановлення меж реалізації повноважень органами публічного права і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких рішень (дій) особою, чиї інтереси вони зачіпають.

Установлена законом процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, яка повинна забезпечувати, передусім, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якого є принцип легітимних очікувань.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17, від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19 та від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21.

Суд також враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22, в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. Uberrima fides - найбільш добросовісний); враховуючи зміст статті 8 Конституції України та практику Конституційного Суду України (зокрема, Рішення від 20 червня 2019 року № 6-р/2019), верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Подібний правовий підхід щодо вибору ефективного способу захисту застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 1 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі № 200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 8 лютого 2022 року у справі №160/6762/21.»

Також, у вказаній Постанові зазначено, що у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21).

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі № 380/13558/21.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Аналіз положень КАС України також дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

З врахуванням наведенного та аналізуючи матеріали справи на відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими частково, а тому знаходить підстави для задоволення позову щодо скасування рішення Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року щодо відмови в реабілітації ОСОБА_2 ,1885 року народження (посмертно), який у період з 1932-1941 знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС РРФСР, як протиправне та зобов`язання Національну комісію з реабілітації прийняти рішення, яким ОСОБА_2 , 1885 р.н., визнати реабілітованим (посмертно), який у період з 1932-1941 знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС РРФСР .

У той же час, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача у формі визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у прийнятті рішення, оскільки вимоги в цій частині поданного позову є необгрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, в адміністративних справах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 20, 77, 139, 227, 244, 247, 250, 251, 293 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій та рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Скасувати рішення Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року щодо відмови в реабілітації ОСОБА_2 ,1885 року народження (посмертно), який у період з 1932-1941 знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС РРФСР,як протиправне.

Зобов`язати Національну комісію з реабілітації винести нове рішення, яким ОСОБА_2 , 1885 р.н., визнати реабілітованим (посмертно), який у період з 1932-1941 знаходився під наглядом ОДПУ-НКВС РРФСР .

В іншій частині позову,відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок державного бюджету.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.10.2025.

Суддя О.М. Букіна