Справа № 696/1293/25
Суддя: Шкреба В. В.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

29.10.2025 Справа № 696/1293/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Кам`янка

Кам`янський районний суд Черкаської області в складі

головуючого судді Шкреби В.В.,

при секретарі Степановій Н.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача Романчука С.П.,

представника відповідача Макогін І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янка Черкаської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Черкаській області (, вул. Смілянська, б. 57 м. Черкаси), старшого сержанта поліції СПД № 2 Черкаського районного управління ГУ НП в Черкаській області Романчука Сергія Петровича (вул. Захисників України, б. 50 м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Черкаській області далі Відповідач 1) та старшого сержанта поліції СПД № 2 Черкаського районного управління ГУ НП в Черкаській області Романчука Сергія Петровича (далі Відповідач 2) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення

В обґрунтування позовних вимог вказав, що його 21 вересня 2025 року постановою Відповідача 2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 та частиною 1 статті 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Позивача визнано винуватим у тому, що в порушення пункту 2.3 в) ПДР України він 21 вересня 2025 року о 09 год. 50 хв. під час руху на транспортному засобі «Renault Dusterr» д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Генерала Безручка в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області не користувався ременем пасивної безпеки, а також не мав поліса обов`язкового страхування наземних транспортних засобів. Як зазначив Позивач у позові, він з 2011 року має стаж водія та завжди сумлінно дотримувався ПДР України та жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за їх порушення. 21 вересня 2025 року він рухався на своєму транспортному засобі та користувався пасивним ременем безпеки, хоча на його думку він не повинен був цього робити в межах міста з огляду на те, що являється інвалідом ІІ групи та має низку хвороб, що виключають можливість користування ременем без загрози його життю та здоров`ю. Вважав, що оскаржувана постанова є незаконною і винесена без доказів фіксації керування транспортним засобом без ременю пасивної безпеки у виді показань технічних приладів та технічних засобів з функціями фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Відповідач 2 не зупиняв його під час руху транспортного засобу, а підійшов до нього, коли він вже вийшов із власного автомобіля на місці зупинки. В оскаржуваній постанові не вірно зазначено назву транспортного засобу, відсутні підписи Позивача про ознайомлення із правами та обов`язками, розпис про отримання копії постанови. Постанова винесена без встановлення та опитування свідків. Просив скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях Позивача складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до провадження, надано процесуальний строк для подачі доказів та відзиву.

Представник Відповідача 1 з позовними вимогами не погоджувалась та обґрунтовувала свої заперечення наступним. 21 вересня 2025 року близько 09 год. 54 хв. під час патрулювання на службовому автомобілі, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху в м. Кам`янка по вул. Генерала Безручка було помічено автомобіль марки «Dacia Duster» н.з. НОМЕР_2 , водій якого порушив вимоги пункту 2.3 в) ПДР України, а саме керував ним з непристебнутим ременем безпеки, через що його обуло зупинено за допомогою маячків синього та червоного кольору із застосуванням спецсигналу. Останній під час розмови не заперечував факт керування автомобілем із непристебнутим ременем безпеки, посилався на таке право через його інвалідність без конкретизації фізіологічних особливостей для того та пред`явлення документу про інвалідність. Також на автомобілі не було розміщено розпізнавального знаку відповідно до вимог п. 30.3 г ПДР України «Водій з інвалідністю». З огляду на те, що Позивач не повідомив працівників поліції про свої фізіологічні особливості, які унеможливлюють користування засобами пасивної безпеки, вважали, що оскаржувана постанова винесена законно. Надана Позивачем до позовної заяви медична виписка не спростовує цього, так як містить відомості про його стан здоров`я станом на 2019 рік. Крім цього, станом на 21 вересня 2025 року на сайті МТСБУ були відсутні дані про чинний страховий поліс на зупинений транспортний засіб і підтверджуючий документ на це Позивачем працівникам поліції також не надано, а тому за твердженням сторони Відповідача 1 існували і підстави для притягнення Позивача ще й за таке порушення. Під час розгляду справи Позивачу роз`яснено його права згідно статті 268 КУпАП та статті 63 Конституції України та дотримано порядок провадження у справі про адміністративне правопорушення. Заяви та зауваження, клопотання під час розгляду справи від Позивача не надходили, а помилка в назві транспортного засобу є суто технічним недоліком, який не тягне за собою визнання оскаржуваної постанови незаконною та не може слугувати самостійною підставою для її скасування. Просили відмовити у задоволенні позовним вимог.

В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково до мотивів позову пояснив, що фізіологічні особливості, які унеможливлюють керуванням ним транспортним засобом із застосуванням ременем безпеки дійсно не були повідомлені ним працівникам поліції з тих підстав, що такі дані становлять лікарську таємницю і не підлягають розголошенню. Вважав, що допущена в постанові помилка назви транспортного засобу є суттєвою та вказує на недотримання вимог статті 256 КУпАП в частині зазначення суті вчиненого правопорушення. Щодо тверджень сторони Відповідача 1 вказав, що статус інвалідності ним був доведений працівникам поліції на їх вимогу шляхом надання роздруківки з бази «Резерв+» із відомостями про інвалідність ІІ групи. Він не визнав своєї провини, хоч і не заперечував факт керування транспортним засобом. Ремінь безпеки зняв після самостійної зупинки транспортного засобу, а не на вимогу працівників поліції. Автомобіль не зупинявся ніякими маячками чи звуковими сигналами, відеозапис справи доказів цього не містить, як і не містить доказів відсутності у нього застібнутого ременя безпеки під час руху транспортного засобу. На даний час він вже має поліс обов`язкового страхування.

Відповідач 2 вказав, що вважає винесену постанову законною. Під час провадження по справі було належним чином зафіксоване правопорушення Позивача, надано оцінку зібраним доказами та з дотриманням прав останнього було винесено відповідну постанову, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що Позивача 21 вересня 2025 року постановою старшого сержанта поліції СПД № 2 Черкаського районного управління ГУ НП в Черкаській області Романчука Сергія Петровича притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 та частиною 1 статті 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Позивача визнано винуватим у тому, що він в порушення пункту 2.3 в) ПДР України 21 вересня 2025 року о 09 год. 50 хв. під час руху на транспортному засобі «Renault Dusterr» д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Генерала Безручка в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області не користувався ременем пасивної безпеки, а також не мав поліса обов`язкового страхування наземних транспортних засобів.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також, згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про Національну поліцію», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.

Як передбачено частиною 1 статті 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктами 1.1, 1.9 ПДР встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватись на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п.п. 2, 3 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Поліцейський може зупиняти транспортні засоби в разі якщо водій порушив ПДР (ст. 35 Закону).

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 31 Закону до превентивних заходів, які можуть застосовуватись поліцією, належить застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Для забезпечення публічної безпеки і порядку поліція може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) виявлення або фіксування правопорушення; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху (п.п.1, 2 ч.1 ст.40 Закону).

Обов`язок поліцейського забезпечувати відеозйомку під час здійсненням ним службових повноважень шляхом використання портативного відеореєстратора, як пристрою, призначеного для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, прямо передбачений п.п.4, 5 розділу ІІ «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18.12.2018 року №1026.

За змістом п.9 розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року №1395 (далі - Інструкції), розгляд поліцейським справи про адміністративне правопорушення передбачає, крім роз`яснення прав і обов`язків особі, яка бере участь у розгляді справи, також і заслуховування її пояснень та дослідження доказів.

Отже, положення наведених вище нормативно-правових актів безпосередньо надають поліцейському право використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу на підтвердження наявності або відсутності факту адміністративного правопорушення.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно пунктів 1, 2 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати ст.283 КУпАП.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посаду посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

За приписами ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з пп. «в» пункту 2.3 Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

У статті 16 Закону України «Про дорожній рух» закріплено, що водій зобов`язаний під час руху на автомобілі, обладнаному ременями безпеки, бути пристебнутим, а на мотоциклі - в застебнутому мотошоломі.

Однак, у матеріалах справи відсутні достатні докази про те, що Позивач керував (під час руху) транспортним засобом, не будучи пристебнутим ременем безпеки, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови, яка (постанова), як окремий документ, за відсутності доказів, передбачених ст.251 КУпАП не є доказом вчинення водієм правопорушення.

Згідно з оскаржуваною постановою, на підтвердження вчинення позивачем порушення вимог п. 2.3 (в) ПДР України відповідачем додається відеозапис з бодікамери.

Водночас, з переглянутого судом відеозапису слідує, що на ньому не зафіксовано безпосереднього факту адміністративного правопорушення Позивача, оскільки відеозапис починається з моменту, коли автомобіль не рухається, а стоїть після зупинки, а Позивач знаходиться поряд з ним. При цьому в ході спілкування Позивач заперечував свою винуватість, хоч і не заперечував факту самого керування автомобілем.

Таким чином, аргументи сторони Відповідачів не заслуговують на увагу, оскільки суду не надано доказів про те, що Позивач саме під час керування транспортним засобом не був пристебнутий ременем безпеки. На відеозаписі міститься фіксація процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, проте самого факту його вчинення на відео не зафіксовано.

Суд наголошує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

При цьому, відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами Позивача про те, що у зв`язку з відсутністю достатніх доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП, наявні підстави вважати, що за це правопорушення останнього піддано адміністративному стягненню незаконно.

Відповідно до ст. 268 КпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

За правилами ст. 278 КпАП України орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

У наведених положеннях правових норм визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а Верховний Суд підкреслив, що стаття 278 КпАП України вказує на те, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог ст. 283 КпАП України, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Тож, положення КУпАП закріплюють процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, та містить застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи. Недотримання інспектором поліції у процесі винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, визначеної КУпАП процедури призводить до порушення права особи приймати участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення та інших прав, визначених статтею 268 КУпАП , що є підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення

Аналогічний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду у постановах від 20 березня 2018 року № 690/233/17 та від 31 січня 2019 року № 760/10803/15-а.

При цьому, суд підкреслює, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувався у встановленому зазначеними приписами законодавства спрощеному порядку, тому твердження Позивача про те, що під час розгляду справи Відповідачем не було вжито всіх заходів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи є помилковими.

Досліджений судом відеозапис також підтверджує, що при розгляді справи працівником поліції було дотримано вимоги статті 268 КУпАП, та цим записом зафіксовано пасивну поведінку Позивача при ознайомленні з матеріалами справи і небажання отримання копії постанови, а тому в цій частині позов є явно необґрунтованим.

Стосовно неточностей щодо марки транспортного засобу у постанові про адміністративне правопорушення, суд знаходить слушною позицію сторони Відповідача 1 про те, що вказане являється технічною помилкою, і переглянутий відеозапис підтверджує це, так як вказана у постанові марка та модель автомобіля є візуально схожою із маркою та моделлю автомобіля Позивача.

Такі висновки суду узгоджуються зі позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 грудня 2019 року по справі № 459/1801/17.

Як слідує з оскаржуваної постанови, Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності також за факт керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться у полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (частина 1 статті 126 КУпАП).

Під час судового розгляду Позивач проти цього факту заперечень не навів і такі відсутні в обґрунтуванні позовних вимог про скасування оскаржуваної постанови в цій частині.

Згідно статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» поліцейські мали право під час здійснення контролю за дотриманням ПДР його учасниками перевіряти наявність чинних договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд вважає, що матеріали справи, в тому числі долучений відеозапис фіксації провадження у справі підтверджують винуватість Позивача у вчиненні даного порушення ПДР України (частини 1 статті 126 КУпАП), так як такий договір на вимогу працівників поліції ним не було надано та згідно наданого до відзиву Відповідача витягу за даними МТСБУ поліс на ТЗ № НОМЕР_2 не було знайдено.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення на Позивача в частині притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП прийнята правомірно.

Оскаржувана постанова винесена згідно з частиною 2 статті 36 КУпАП, згідно якої якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, не тільки скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення, а й змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Частиною 1 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність у виді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, враховуючи те, що під час судового розгляду встановлено підстави для скасування оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення в частині притягнення Позивача до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП, без наявності причин для скасування цієї постанови в частині притягнення Позивача за частиною 1 статті 126 КУпАП, що в свою чергу впливає на розмір накладеного на Позивача стягнення в бік його зменшення, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме слід скасувати оскаржувану постанову в частині притягнення Позивача до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП із одночасним закриття справи про таке адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, а також змінити захід стягнення зі штрафу в розмірі 510 грн. на штраф в розмірі 425 грн.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 162, 268-272, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Черкаській області (, вул. Смілянська, б. 57 м. Черкаси), старшого сержанта поліції СПД № 2 Черкаського районного управління ГУ НП в Черкаській області Романчука Сергія Петровича (вул. Захисників України, б. 50 м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5769654 від 21 вересня 2025 року в частині притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП, та справу про адміністративне правопорушення в цій частині закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5769654 від 21 вересня 2025 року в частині притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП змінити, а саме змінити захід адміністративного стягнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн (чотириста двадцять п`ять гривень) за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.

В решті позовних вимог- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.В. Шкреба