Справа № 759/14834/24
Суддя: Сенько М. Ф.
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14834/24

пр. № 2-а/759/13/25

05 червня 2025 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва

під головуванням судді Сенько М.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Пушкарського О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просить визнати протиправною та скасувати постанову №1353 від 09 липня 2024 р. про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот гривень) грн., справу про адміністративне правопорушення закрити, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 червня 2024 року відповідачем безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення №1601 від 28 червня 2024 р. та винесено оскаржувану постанову №1353 від 09 липня 2024 р. про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП. Інкримінований склад адміністративного правопорушення визначено наступним чином: «…..громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився у зазначений термін по повістці на 08.06.2024 р. о 18 годині 00 хвилин…..Про причини своєї неявки не повідомив.….Своїми діями…..порушив обов`язок встановлений частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військових частин або на збірні пункти ТЦК СП у строки, зазначені в отриманих ними документах… встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час дії правового режиму особливого періоду». Вказану постанову позивач вважає незаконною необґрунтованою та прийнятою із грубим порушенням норм адміністративного законодавства, вказана постанова містить відомості, що не відповідають дійсності. Також, відповідач не врахував, що позивач неодноразово звертався із письмовою заявою та доказами до відповідача із зазначенням про те, що позивач має право на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну не військову службу на підставі ч. 4 статті 35 Конституції України та надав докази, які засвідчують існування вказаних обставин, однак, відповідач всупереч положенням діючого національного законодавства, прецедентній практиці ЄСПЛ та роз`ясненням Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та прецедентним судовим рішенням фактично відмовляє позивачу у визнанні права на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну невійськову службу. Позивач належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», яка відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Відповідач правом на відзив не скористався. Будь яких заяв, клопотань не надходило. Ухвалою від 09 серпня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено перейти у судове засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач свого представника до суду не направив, причини неявки суду не повідомив.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до змісту оскаржуваної постанови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився у зазначений термін по повістці на 08.06.2024 р. о 18 годині 00 хвилин…..Про причини своєї неявки не повідомив.….Своїми діями…..порушив обов`язок встановлений частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військових частин або на збірні пункти ТЦК СП у строки, зазначені в отриманих ними документах… встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час дії правового режиму особливого періоду».

Відповідачем відносно позивача винесено протиправну оскаржувану постанову №1353 від 09 липня 2024 р. з огляду на наступні фактичні обставини та законодавчі положення. Так, відповідач у протоколі про адміністративне правопорушення №1601 від 28.06. 2024 р. та в оскаржуваній постанові, також, зазначив суперечливі факти, які не становлять склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення №1601 від 28 червня 2024 р. позивач про причини своєї неявки не повідомив. Юридичний склад ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» становить пасивну поведінку, бездіяльність суб`єкта правопорушення, яка обумовлює не явку в встановлені у мобілізаційних розпорядженнях/повістках строки та час на збірні пункти та не повідомлення про причини неявки. Так, 08.06.2024 р. о 13:57 відповідачем було видано позивачу повістку на відправку на 08.06.2024 р. о 18:00, а позивач заявою від 08.06.2024 р. та заявою від 04.06.2024 р. із доданими до заяв доказами заздалегідь попередив відповідача про те, що він не підлягає призову під час мобілізації на особливий період, чим виконав вимоги п.24 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. №560 в контексті триденного строку повідомлення про неприбуття у строк визначений у повістці на відправку. Подання письмової заяви позивача до відповідача від 08.06.2024 р. і заяви від 04.06.2024 р. та надання доказів які засвідчують право на альтернативну (не військову) службу під час мобілізації не становлять склад інкримінованого адміністративного правопорушення та не може бути кваліфіковано як пасивна поведінка суб`єкта правопорушення.

Відповідач не враховуючі новації обумовлені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 р. №3633-ІХ безпідставно посилається на ч.2 ст. 210-1 КУпАП, де кваліфікуюча ознака адміністративного правопорушення визначена у вигляді «повторного протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою статті 210-1, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню». Як вбачається із матеріалів адміністративного провадження позивачем не було вчинено порушення передбаченого ст. 210-1 КУпАП та не було піддано адміністративному стягненню протягом останнього року.

Також, відповідач ухвалив постанову без належних на те підстав, оскільки позивач належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», яка відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, а тому і закон «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не порушував.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що підтверджується довідкою Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 18 грудня 2023 р. №10384.

У відповідності до заяв від 04.06.2024р. та від 08.06.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявами про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою під час мобілізації. Втім матеріали справи не містять доказів належного розгляду поданих заяв.

Так, ст. 210-1 КУпАП встановлена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, відповідно до частини другої якої повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною третьою ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Із матеріалів справи вбачається факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210-1 КУпАП у зв`язку з порушенням останнім законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізційної підготовки та мобілізації.

Згідно із абзацу першого частини першої вищевказаної статті громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період

Частиною третьою ст. 22 Закону №3543-XII встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Із аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством було встановлено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У свою чергу, позивач посилається на те, що він належить до релігійної громади Свідків Єгови в Україні та є присвяченим охрещеним служителем, тому згідно релігійних переконань він не може проходити військову службу або приймати будь-яку участь у військових діях.

Враховуючи статтю 35 Конституції України, положення Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», позивач вважає за можливість проходити альтернативну, цивільну службу

У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 затверджено Перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до якого входить Релігійна організація «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні».

У статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначається: кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Крім того, стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Стаття 14 Конвенції передбачає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Таким чином, зазначені статті Конвенції визначають основоположні права людини, пов`язані зі свободою думки, совісті та релігії, а також рівності перед законом і захистом від дискримінації.

При цьому, ЄСПЛ, неодноразово розглядаючи справи за заявами членів Релігійного об`єднання «Свідки Єгови» (зокрема у рішенні від 31.07.2008 «Релігійне товариство Свідків Єгови та інші проти Австрії» («Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas and Others v. Austria», заява №40825/98), констатував, що особливе ставлення влади до заявників, аніж до інших релігійних організацій, є порушенням статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 9 Конвенції.

Так, ЄСПЛ нагадав, що право релігійного товариства на автономне існування у державі є незамінним для плюралізму у демократичному суспільстві. Відповідно до національного права релігійні об`єднання користуються привілейованим становищем у різних ділянках суспільного життя.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

У силу вимог статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 вказаного Закону на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки).

Із матеріалів справи вбачається, що у відповідності до оскаржуваної постанови ОСОБА_1 у період дії особливого періоду та оголошення мобілізації не з`явився по повістці однак у визначений строк письмово попередив відповідача про причини неявки по повістці на відправку до військової частини, що не є порушення вимог частиною третьою ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і підставою для притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 04.06.2024 р. та 08.06.2024 р. письмово звертався з відповідними заявами до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з наявними у нього релігійними переконаннями, які є несумісними з військовою службою, та просив замінити виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Оскільки позивач має право на виконання свого військового обов`язку шляхом його заміни на альтернативну (невійськову) службу, тому останній заявив про своє бажання скористатись правом альтернативної служби.

Таким чином, приходжу до висновку про неправомірність оскаржуваної постанови щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст.210-1 КУпАП щодо порушення останнім законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію з огляду на незабезпечення ОСОБА_1 можливості реалізувати його право на альтернативну (невійськову) службу.

Враховуючи зазначене та з урахуванням положень ст.77 КАС України, вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 9, 21, 72-78, 90, 121,123, 139, 205, 241-246, 250, 251, 286 КАС України, ч. 3 ст.210-1, 245, 251, 268, 280 КУпАП, Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову №1353 від 09 липня 2024 р. за справою про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот гривень) грн.

Справу про адміністративне правопорушення за 2 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 .) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять гривень) грн. 60 коп..

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий М.Ф. Сенько