Справа № 300/6104/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/6104/24 пров. № А/857/27062/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (головуючий суддя Главач І.А., м.Івано-Франківськ) у справі №300/6104/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

07.08.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за № 1423 від 11.04.2024 про самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 .

Позов обґрунтовує тим, що він є військовослужбовцем і проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу від 08.09.2020 року. 11.12.2023 року ОСОБА_1 отримав травму, у зв`язку з чим проходив лікування. 3 лютого позивач вибув у щорічну основну відпустку за 2023 рік. Під час перебування у відпустці стан здоров`я позивача погіршився. 13.02.2024 року ОСОБА_1 було направлено на стаціонарне лікування. З 14.02.2024 по 27.02.2024 року позивач проходив лікування КНП «Київська міська клінічна лікарня № 8», однак в ході проходження лікування набув супутнє захворювання грип типу А, у зв`язку з чим був перенаправлений у інфекційне відділення Головного військового шпиталю, де проходить лікування грипу типу А з 28.02.2024 по 04.03.2024. З 05.03.2024 переведений назад до КНП "Київська міська клінічна лікарня № 8", де продовжував лікування постконтузійного синдрому до 01.04.2024. Таким чином, ОСОБА_1 безперервно проходив лікування з 14.02.2024 по 01.04.2024. Позивач зазначає, що в порушення норм Закону командиром військової частини 03.04.2024 року видано наказ про визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, однак у позивача був невикористаний період відпустки у яку він вибув 03.02.2024 року, що унеможливлювало визнання його таким, який самовільно залишив військову частину.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 за № 1423 від 11.04.2024 про самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що командир самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини 03.04.2024 року доповів рапортом про те, що ОСОБА_1 був виписаний 01.04.2024 року з Київської міської лікарні № 8, проте не прибув до військової частини, у зв`язку з чим просив призначити службове розслідування. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 , за результатами проведення якого 11.04.2024 було видано наказ, яким факт самовільного залишення військової частини слід вважати підтвердженим. Апелянт зазначає, що йому не було надано жодних документів, які підтверджували б поважність причин неприбуття військовослужбовця ОСОБА_1 до військової частини 02.04.2024 року. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

29.07.2025 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на правомірність відсутності позивача у військовій частині НОМЕР_1 станом на дату початку та в ході службового розслідування та дійшов вірного висновку про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог. Вважає, що доводи апеляційної скарги висновків адміністративного суду не спростовують та зводяться лише до незгоди відповідача з прийнятим рішенням. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який проходить службу у Збройних силах України за контрактом від 08.09.2020 року.

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 241 від 08.09.2020 року, призначено ОСОБА_1 вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого навідника самохідно-артилерійського взводу самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи ВЧ НОМЕР_1 , встановлено розмір грошового забезпечення.

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 90 від 31.03.2023 року, призначено ОСОБА_1 вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого навідника самохідного артилерійського взводу самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону управління ВЧ НОМЕР_1 , встановлено розмір грошового забезпечення.

11.12.2023 року ОСОБА_1 було отримано акубаротравму, опік обличчя, опік верхніх дихальних шляхів, отруєння продуктами горіння пороху та забій гомілки, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військовослужбовця військової служби за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 № 1234 від 15.12.2023 року.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 проходив лікування з 12.12.2023 по 18.12.2023 у КНП "Слов`янська ЦРЛ" згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2350.

20.12.2023 ОСОБА_1 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_2 , якою визнаний придатним до військової служби за контрактом, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії № 8806/1 від 20.12.2023 року.

02.02.2024 ОСОБА_1 вибув у щорічну основну відпустку за 2023 рік тривалістю 17 (сімнадцять) діб з урахуванням 2 (двох) діб для переміщення з 03.02.2024 по 19.02.2024 р., що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 33 від 02.02.2024.

13.02.2024 ОСОБА_1 направлений на стаціонарне лікування з діагнозом постконтузійний синдром ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.02.2024 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 45, витягом з якого підтверджено перебування ОСОБА_1 на лікуванні у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 8».

З 14.02.2024 по 27.02.2024 ОСОБА_1 проходив лікування за вказаним вище направленням у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 8», що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3821. 27.02.2024 виписаний для проходження лікування грипу типу А в інфекційне відділення Головного військового шпиталю.

28.02.2024 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 59, витягом з якого підтверджено перебування ОСОБА_1 з 27.02.2024 на лікуванні у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь».

05.03.2024 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 66, витягом з якого підтверджено перебування ОСОБА_1 з 05.03.2024 на лікуванні у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 8».

З 05.03.2024 по 01.04.2024 ОСОБА_1 продовжив проходження лікування у Київській міській клінічній лікарні № 8, і був виписаний у розпорядження військової частини для проходження ВЛК щодо придатності до військової служби.

03.04.2024 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 96, витягом з якого визначено вважати ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 02.04.2024 та прийнято рішення зняти його з усіх видів грошового забезпечення.

03.04.2024 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 1523, витягом з якого призначено службове розслідування строком до 11.04.2024 за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1

11.04.2024 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 1423, витягом з якого визначено вважати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 завершеним, а факт самовільного залишення військової частини встановленим.

На підставі вищевказаного наказу № 1423 26.06.2024 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами 2, 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 9 статті 1 Закону № 2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до частини 7 статті 1 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Згідно із частиною 14 статті 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VІІІ (Закон № 389-VIII) визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/2024 від 06.05.2024, № 469/2024 від 23.07.2024, № 740/2024 від 28.10.2024, № 26/2025 від 14.01.2025, № 235/2025 від 15.04.2025 та триває по теперішній час.

Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є військовослужбовцем, який проходить військову службу в Збройних Силах України за контрактом.

Відповідно до витягу з наказу № 231 від 27.08.2020 позивач є таким, що прибув до військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується копією такого витягу.

Позивач з 03.02.2024 року вибув у щорічну основу відпуску строком на 17 днів, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 33 від 02.02.2024.

Питання надання відпусток та їх продовження регулюється нормами Кодексу законів про працю № 322-VIII (КЗпП).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 80 Кодексу законів про працю щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Дана норма також відображена у Законі України "Про відпустки" № 504/96-ВР (Закон № 504/96-ВР) від 15.11.1996.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Закону № 504/96-ВР, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (Закон № 2011-XII).

Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років 35 календарних днів; від 15 до 20 років 40 календарних днів; понад 20 календарних років 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Частиною 5 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

Положення даного законодавчого акта деталізуються нормами Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 (Положення).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 цього Положення, ним визначається порядок проходження громадянами України (громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Питання відпусток регулює розділ VIII цього Положення.

Відповідно до абзацу 1 пункту 180 Положення, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Абзац 2 підпункту 1 абзацу 2 пункту 180 Положення визначає, що військовослужбовцям надаються щорічні відпустки, серед яких основна відпустка.

Підпункт 1 пункту 187 Положення визначає, що щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, на кількість діб хвороби військовослужбовця.

В законодавчих і підзаконних нормативно-правових актах не врегульовано порядок дій військовослужбовця і командира військової частини щодо продовження строку основної щорічної відпустки, зокрема, не визначено який порядок надання документів, процедура посвідчення, видання наказу чи інші процедурні моменти здійснення продовження такого періоду відпустки.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідачу було відомо про факт перебування позивача на лікуванні. Зокрема, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 45 від 14.02.2024, наказано вважати позивача таким, що перебуває з 14.02.2024 на лікуванні у КНП "Міська клінічна лікарня № 8" м. Києва. В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 59 від 28.02.2024, позивача прийнято вважати таким, що з 27.02.2024 перебуває на лікуванні у Національному військово-медичному клінічному центрі "Головний військовий клінічний госпіталь" м. Київ. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 66 від 05.03.2024 постановлено позивача вважати таким, що з 05.03.2024 перебуває на лікуванні у КНП "Міська клінічна лікарня № 8" м. Києва. Дані факти підтверджуються витягами з відповідних наказів.

Апеляційний суд констатує той факт, що такими наказами фактично здійснювалося продовження відпустки позивача на строк його перебування у лікарні. Це підтверджується також тим, що станом на дату закінчення основної щорічної відпустки позивача, у яку він вибував згідно наказу № 33 від 02.02.2024, а саме станом на 19.02.2024 та в подальшому відповідачем не було вчинено ніяких дій щодо розшуку позивача чи встановлення факту вчинення ним дисциплінарного правопорушення у зв`язку з неприбуттям у військову частину згідно наказу № 33 своєчасно. Натомість, до матеріалів справи не надано доказів того, що саме позивачем було ініційовано продовження його щорічної основної відпустки 14.02.2024, 28.02.2024 та 05.03.2024, а тому висновки суду про самостійне продовження відпустки позивача даними наказами слід вважати підтвердженим.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачу було відомо про факт перебування позивача у кожному лікувальному закладі та дати вибуття з таких закладів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у КНП "Міська клінічна лікарня № 8" м. Києва по 01.04.2024, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого. Проведення звірки було здійснено 02.04.2024 та встановлено факт виписки позивача із лікувального закладу з подальшим його направленням на проходження ВЛК та в розпорядження військової частини. Натомість, відповідачем проігноровано той факт, що позивач розпочав лікування в період перебування у щорічній основній відпустці. З врахуванням положення частини 5 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, відповідач мав продовжити відпустку позивача на строк невикористаних днів відпустки.

Апеляційний суд вказує, що норма частини 5 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ сформульована наступним чином: "військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки". Тобто, виходячи із тлумачення даної норми, вона продовжується в обов`язковому порядку, не залишаючи можливості суб`єктам, які уповноважені надати відповідному військовослужбовцю відпустку діяти на власний розсуд.

Щодо можливої необхідності вчинення військовослужбовцем дій для продовження відпустки, колегія суддів вважає, що ініціювання військовослужбовцем продовження такої відпустки є обов`язковим у разі відсутності у військової частини достатніх та належних відомостей щодо перебування військовослужбовця на лікуванні.

Великою Палатою Верховного Суду у Постанові по справі № 712/9213/18 звернуто увагу, що: "ні КЗпП України, ні Закон № 504/96-ВР не передбачає звернення працівника з заявою про продовження відпустки, як не передбачає і необхідності отримання на це згоди роботодавця, оскільки період надання відпустки сторонами уже узгоджено, однак неможливість її використання саме у зазначені в наказі дати спричинена обставинами, які не залежать від волі жодної зі сторін. Єдиним обов`язком працівника є повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність, яка засвідчена у встановленому порядку, тобто шляхом видачі листа непрацездатності. При цьому ні КЗпП України, ні Закон № 504/96-ВР не передбачають саме і виключно письмової форми повідомлення про тимчасову непрацездатність. І таке повідомлення може бути вчинене у будь-який спосіб. А надання листа непрацездатності можливе після виходу з відпустки, що буде підтвердженням правомірності такого продовження і унеможливить обмеження прав працівника та не порушить прав роботодавця, який за відсутності належного підтвердження настання тимчасової непрацездатності не позбавлений можливості прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.".

Щодо повідомлення роботодавця, тобто, військову частину, апеляційний суд наголошує, що відповідачу було відомо про кінцеву дату перебування позивача на лікуванні. Таким чином, відповідач, з врахуванням положень КЗпП, Законів № 504/96-ВР та № 2011-ХІІ, не мав жодних підстав для проведення службового розслідування за фактом вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (Порядок № 608).

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України № 608 від 21.11.2017, службове розслідування комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Таким чином, службове розслідування, виходячи із визначення даного поняття, проводиться з метою дослідження причин та умов, які були сприяючими факторами для вчинення військовослужбовцем правопорушення та встановлення інших важливих ознак вчиненого правопорушення. У досліджуваній ситуації наказ про проведення службового розслідування було видано 03.04.2024. Враховуючи обставини справи, станом на 02.04.2024 у позивача було 5 днів невикористаної щорічної основної відпустки з 1 днем для переміщення у зворотному напрямку. Таким чином, починаючи з 02.04.2024, тобто з дня, наступного за днем виписки позивача з КНП "Міська клінічна лікарня № 8" м. Києва, почався період продовження відпустки позивача, який мав закінчитися 06.04.2024. Таким чином, видання відповідачем наказу № 96 від 03.04.2024 було передчасним та здійснено без наявності достатніх підстав для проведення такого службового розслідування. Ані норми Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ані норми Порядку № 608 не передбачають можливості проведення передчасного, тобто до вчинення правопорушення, службового розслідування.

Оскаржуваним наказом № 1423 від 11.04.2024 прийнято вважати позивача таким, що з 02.04.2024 по час прийняття наказу, тобто по 11.04.2024 є таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . Однак, в акті службового розслідування за даним фактом не наводяться аргументи щодо вибору дати, з якої позивача слід вважати таким, що самовільно залишив військову частину.

Абзац 15 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608 передбачає невичерпний перелік підстав для проведення службового розслідування. Зокрема, передбачено, що таке розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб. Однак, інші випадки також стосуються уточнення обставин, що мають значення та стосуються вчинення конкретного правопорушення, а не на перспективу чи обставин вчинення потенційного правопорушення.

Однак, оскільки в даній ситуації на момент початку та проведення службового розслідування неправомірних дій з боку позивача не було вчинено і він на законних підставах перебував за межами військової частини НОМЕР_1 , то апеляційний суд вважає, що видача наказу про завершення службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 із підтвердженням фактів, викладених у акті проведення службового розслідування є таким, що суперечить нормативно-правовому регулюванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №1423 від 11.04.2024 про самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у справі № 300/6104/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар