Справа № 260/1594/25
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/1594/25 пров. № А/857/25945/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі № 260/1594/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

13.03.2025 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над ОСОБА_2 , котрий визнаний недієздатним;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над ОСОБА_2 , визнаним недієздатним.

В обґрунтуванням позовних вимог позивач зазначав, що в березні 2025 року він, як молодший сержант, військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 , звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснювати опіку над своїм дідусем, визнаним недієздатним. До рапорту додав копії документів, зокрема, рішення суду Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 у справі №303/3511/24.

Листом № 50/115-10 від 04.03.2025 року відповідач повідомив позивача про повернення матеріалів рапорту без реалізації, та зазначив, що позивач документально не підтвердив необхідність здійснення саме ним опіки над особою, визнаною судом недієздатною та не здійснення такої опіки іншими членами сім`ї чи близькими родичами.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над ОСОБА_2 , визнаним недієздатним.

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над ОСОБА_2 , визнаним недієздатним.

Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби в силу наявності підстав передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 (зокрема абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26) «Про військовий обов`язок і військову службу». Такий висновок, зокрема, ґрунтується й на рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 у справі № 303/3511/24, яке набрало законної сили, та згідно якого саме на позивача покладено обов`язок зі здійснення опіки за недієздатною особою.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить апеляційний суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції допустив неповне з`ясування усіх обставин справи. Зокрема, відповідач наголошує на тому, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 по справі № 303/3511/24, яке було долучене до матеріалів рапорту на звільнення є лише одним із доказів, що має інформативний характер та підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Водночас за змістом згаданого рішення факт проходження військової служби позивачем не може знаходитись на заваді виконання обов`язків опікуна. Більше того, відповідач зазначає, що за змістом цього рішення суду в ОСОБА_2 є кілька потенційних опікунів, які мають можливість здійснення опіки ними. Отже, відповідач наполягає на тому, що ОСОБА_1 не надав відповідних документів, що підтвердили його право на звільнення з військової служби в порядку, визначеному статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Також в апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та вирішив питання, яке належить до компетенції Військової частини НОМЕР_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження у відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Апеляційним судом з`ясовано, що ОСОБА_1 , молодший сержант, призваний на військову службу за мобілізацією, яку проходить у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 звернувся до командиру військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою визнаною недієздатною на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». До рапорту позивач додав копію паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 року у справі № 303/3511/24.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 року у справі № 303/3511/24, яке набрало законної сили 17 січня 2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недієздатним та встановлено над ним опіку. Призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною встановлена на два роки.

Військова частина НОМЕР_1 листом №50/115-10 від 04.03.2025 повідомила позивача про розгляд згаданого вище рапорту та повернення його без реалізації.

У листі зазначено, що зі змісту рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.12.2024 у справі № 303/3511/24 вбачається, що факт проходження особою військової служби не може знаходитися на заваді виконання обов`язків опікуна.

Матеріали рапорту не містять доказів щодо наявності чи/або відсутності у військовослужбовця членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення. У ОСОБА_2 є у кілька потенційних опікунів, а також докази нездійснення такими особами піклування (опіки), або не можливості здійснення таких дій відсутні.

Отже, наявне судове рішення не позбавляє права та водночас обов`язку здійснювати піклування (опіку) іншим особам першого та другого ступеня споріднення, які в силу положень Сімейного кодексу України зобов`язані таке здійснювати. Копія рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.12.2024 у справі №303/3511/24, яка долучена до матеріалів рапорту для звільнення із військової служби є недостатньою. Вказане судове рішення є одним із доказів, що несе інформативний характер, та цьому документу може бути надана оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся до суду з позовом.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд враховує наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.

Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ (далі - Закон №1932-ХІІ) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, передбачені частиною 4 цієї статті. Пунктом 1 визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), пунктом другим під час дії воєнного стану.

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами (абзац 15 пункту 3 частини 12 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153). Відповідно до ст. 233 Порядку №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач подав рапорт командиру Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». До рапорту позивач додав копію паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 року у справі № 303/3511/24.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 року у справі № 303/3511/24, яке набрало законної сили 17 січня 2025 року, визнано недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено над ним опіку. Призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною встановлена на два роки. Рішення набрало законної сили.

Абзацом 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено підставу для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Матеріали справи не містять доказів та відповідачем не доведено, що за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснюється піклування (опіка) іншими особами, за якими визначено такий обов`язок. Натомість, є чинне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 року у справі № 303/3511/24, яким саме на позивача покладено обов`язок зі здійснення опіки за недієздатною.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно зазначив, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 року у справі № 303/3511/24 зумовлює підставу для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 (зокрема абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону №2232-ХІІ.

Відтак, зібрані у справі докази свідчать, що рапорт позивача не розглянутий відповідачем належним чином в установленому законодавством порядку, а зокрема не прийнято мотивованого рішення про його відмову чи про його задоволення у зв`язку з чим, суд доходить висновку, що відповідач допустив протиправні дії щодо неналежного розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби у встановлені законом строки.

Поряд з цим, апеляційний суд зазначає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, яка може бути оскаржена до суду, слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього суб`єкта, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Згідно із ч. 1, 2, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а, від 12.04.2018 справі № 826/8803/15, від 21.06.2018 у справі № 274/1717/17, від 14.08.2018 у справі № 820/5134/17, від 17.10.2019 у справі № 826/521/16, від 30.03.2021 у справі № 400/1825/20, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Також суд ураховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Як з`ясовано судом та підтверджено матеріалами справи, рапорт позивача був розглянутий відповідачем, і в його задоволенні відповідачем відмовлено, оскільки матеріали рапорту не містять доказів щодо наявності чи/або відсутності у військовослужбовця членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, відсутні також докази нездійснення такими особами піклування (опіки), або неможливості здійснення таких дій.

Водночас судом зроблено висновок, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 у справі № 303/3511/24, яке ніким не оскаржувалось та є чинним, саме на позивача покладено обов`язок зі здійснення опіки за недієздатною особою і при цьому відповідачем не доведено, що за недієздатним ОСОБА_2 здійснюється піклування (опіка) іншими особами за якими визначено такий обов`язок.

Варто наголосити, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Зважаючи на це та враховуючи, що норма абз. 5 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ містить імперативний припис, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), - у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами (тобто відсутня дискреція щодо прийняття рішення за наявності цих обставин звільняти чи не звільняти), суд уважає, що обраний спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним і відповідає завданню адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.04.2024 року у справі №140/12873/23 і суд не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 КАС, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі № 260/1594/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар