Справа № 240/4144/25
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/4144/25

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шуляк Л.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, як державного органу у системі правосуддя, з належного виконання повноважень, передбачених ч.1 ст. 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ в частині здійснення фінансового забезпечення діяльності місцевих спеціалізованих судів у представництві їх інтересів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України на 2025 рік та пов`язаного з ним проєкту Закону про внесення змін до розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 12244-1 від 10.12.2024, внесеного народними депутатами щодо доповнення розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" пунктами 63-66 такого змісту: "63. Установити, що у 2025 році всім суддям місцевих судів щомісячно виплачується спеціальна доплата у розмірі 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. 66. Спеціальні доплати, передбачені пунктами 63-65 цього розділу, є тимчасовими, не вважаються складовими суддівської винагороди, не застосовуються для цілей перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та не впливають на нього";

- зобов`язати державу Україна в особі Господарського суду Житомирської області нарахувати за січень 2025 року та виплатити судді ОСОБА_1 спеціальну доплату у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з утриманням сум податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за рахунок коштів, передбачених у кошторисі на суддівську винагороду на 2025 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено, що у 2025 році у випадках, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", судді місцевого суду в межах коштів, передбачених у кошторисі на суддівську винагороду, щомісяця виплачується спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. Зазначена стаття мала набрати чинності з дня набрання чинності законом про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, але не раніше 1 січня 2025 року.

Натомість, замість анонсованого підвищення рівня суддівської винагороди у спосіб встановлення тимчасово щомісячної виплати спеціальної доплати у відповідному розмірі суддям місцевих загальних судів, Верховна Рада України ухилилася врегулювати умови виплати такої доплати у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" на 2025 рік.

Відсутність політичної волі законодавця внести зміни до спеціального закону призвела до декларативності норми статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".

На думку позивача, така бездіяльність свідчать про дискримінаційний підхід держави в питанні належного розміру суддівської винагороди судді першої інстанції, порушення принципів належного урядування та верховенства права.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Державна судова адміністрація у встановлений строк відзиву на адміністративний позов не надала.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Господарський суд Житомирської області у відзиві на адміністративний позов зазначає, що Державною судовою адміністрацією України затверджено кошторис Господарського суду Житомирської області на 2025 рік, в якому передбачені кошти на виплату вищезазначеної спеціальної доплати відповідно до статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".

Оскільки відповідні зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати внесені не були, відповідно і стаття 41 Закону № 4059-IX не набрала чинності, тому Господарський суд Житомирської області як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав здійснити виплату позивачу спеціальної доплати.

Відповідно до наказів Житомирського окружного адміністративного суду головуючий суддя Шуляк Л.А. перебувала у щорічній відпустці в періоди з 02.06.2025 по 18.06.2025, з 15.08.2025 по 04.09.2025 включно.

Дану справу розглянуто у порядку ст.263 КАС України із складанням судового рішення відповідно до ч.4 ст.243 та ч.5 ст.250 КАС України.

Суд, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 06 лютого 2007 року №82/2007 "Про призначення суддів" призначена на посаду судді Господарського суду Житомирської області строком на п`ять років. Наказом голови Господарського суду Житомирської області від 15 лютого 2007 року № 43-к її зараховано з 15 лютого 2007 року на посаду судді.

У подальшому на підставі постанови Верховної Ради України від 09 лютого 2012 року № 43 69-VI позивача обрано суддею Господарського суду Житомирської області безстроково.

Як зазначає позивач, відповідно до статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році їй щомісяця мала виплачуватись спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, проте така доплати не виплачена, що свідчить про наявність протиправної бездіяльності.

Позивач не погоджуючись із такою бездіяльністю, звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Статтею 146 Закону №1402-VIII передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України.

Забезпечення функціонування судової влади передбачає:

1) окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;

2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів;

3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Видатки на утримання судів визначаються з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Згідно із ст. 148 Закону №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, серед інших, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ст.149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Отже, визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Статтею 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-IX (далі Закон №4059-IX) установлено, що у 2025 році у випадках, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", судді місцевого суду в межах коштів, передбачених у кошторисі на суддівську винагороду, щомісяця виплачується спеціальна доплата у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Така спеціальна доплата є тимчасовою, не вважається складовою суддівської винагороди судді, не застосовується для цілей перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та не впливає на нього.

У п.1 Прикінцевих положень Закону №4059-IX передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2025 року, крім статті 41 цього Закону, яка набирає чинності з дня набрання чинності законом про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, але не раніше 1 січня 2025 року.

Водночас, станом на 01.01.2025 року Верховною Радою України не було прийнято закону про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, відповідно стаття 41 Закону №4059-IX не набрала чинності, тому позивачу не виплачувалась дана доплата.

Одним із доводів позивача в обґрунтування позовних вимог є порушення державою принципів правової визначеності та легітимних очікувань, оцінюючи який суд враховує правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 та зазначає наступне.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України, розвиваючи практику застосування статті 8 Основного Закону України, указав, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій держави. Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, у контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду. Верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзаци третій, четвертий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

Конституційний Суд України виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-2/2016).

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 вказано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування).

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) вираз "згідно із законом" насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

У рішенні у справі "Kopeckу v. Slovakia" (заява № 44912/98, п. 52) ЄСПЛ узагальнив висновок про належне правове підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування у наступний спосіб: якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справах: "Vilho Eskelinen and Others v. Finland", п. 94, заява № 63235/00; "Haupt v. Austria", п. 47, заява № 9816/82; "Radomilja and Others v. Croatia", п. 142, заява № 25376/06; "Draon v. France", п. 65, заяви № 1513/03, № 11810/03 та ін.).

Поняття "якість закону" (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію "якості закону" (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.

Зазначений підхід був застосований Верховним Судом у постановах, зокрема, від 26 травня 2021 року у справі №824/266/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 160/1598/20, від 28 липня 2021 року у справі № 280/160/20 та від 13 серпня 2021 року у справі № 280/62/20.

Також суд зазначає, що поняття "легітимні очікування", головним чином походять від англійського терміну "legitimate expectations" як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захист "малої людини" від "великої держави", в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Повертаючись до обставин даної справи, в контексті наведеного, суд зазначає, що стттею 41 Закону №4059-IX було закріплено право суддів місцевих судів на отримання спеціальної доплати (створено правове підґрунтя), тому у позивача виникли обґрунтовані легітимні очікування щодо подальших дій держави в особі її органів спрямованих на прийняття закону для реалізації вказаного права.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Як видно із пояснювальної записки проекту Закону України "Про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати" № 12244-1 від 10.12.2024, він був розроблений для забезпечення виплати судді місцевого суду спеціальної доплати, передбаченої статтею 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", а також інших спеціальних доплат, пов`язаних із понаднормовим навантаженням та здійсненням правосуддя на територіях активних бойових дій чи територіях можливих бойових дій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

За наслідками розгляду законопроектів за реєстр. №12244, 12244-1 Комітет ВРУ з питань правової політики на своєму засіданні 12 грудня 2024 року рекомендував Верховній Раді України за результатами розгляду в першому читанні прийняти за основу проект Закону за реєстр. №12244-1 щодо виплат суддям місцевих судів спеціальної доплати, а в Державному бюджеті України на 2025 рік були передбачені відповідні видатки за бюджетною програмою 0501020.

Також слід врахувати, що у кошторисі Господарського суду Житомирської області на суддівську винагороду на 2025 рік також передбачені кошти на щомісячну виплату спеціальної доплати у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00грн.

Таким чином, держава в особі її органів, діючи послідовно, частково вчинила подальші дії (розробила відповідний законопроект, передбачила фінансування видатків на виплату доплати), спрямовані на реалізацію ст.41 Закону №4059-IX, тим самим підсиливши легітимні очікування позивача щодо виплати їй зазначеної доплати.

Проте, законопроєкт № 12244-1 не був ухвалений Верховною Радою України, тобто станом на 01.01.2025 року був відсутній закон, який визначає механізм реалізації права позивача, передбаченого ст.41 Закону №4059-IX, що в свою чергу, виходячи із вищенаведених висновків, є порушенням державою у спірних правовідносинах принципів правової визначеності та легітимних очікувань.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що держава вдалася до поведінки у формі бездіяльності з неприйняття Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 12244-1 від 10.12.2024 щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати у ситуації, коли не було об`єктивних, реальних, фінансових тощо причин, які стояли на заваді втілення законодавчої ініціативи народних депутатів авторів наведеного законопроекту.

Таким чином, окреслена бездіяльність держави безпосередньо порушує інтерес позивача на отримання спеціальної доплати до посадового окладу судді першої інстанції за січень 2025 року, і така доплата має всі ознаки правомірного (легітимного) очікування в аспекті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях напрацював критерії, за якими втручання в особисте життя є порушенням прав людини у розумінні статті 8 Конвенції. Так, у пункті 266 рішення ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року у справі "Полях та інші проти України" (заява № 58812/15 та 4 інші заяви) зазначено, що втручання відповідає статті 8 Конвенції лише, якщо воно здійснювалося "згідно із законом" і було "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення однієї або більше цілей, зазначених у пункті 2 цієї статті Конвенції.

Професія є складовою права на приватне життя, що підтверджується усталеною практикою ЄСПЛ. Зокрема, у пункті 165 рішення від 09 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України". Поняття "приватне життя" в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Урешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі "Нємець проти Німеччини" (Niemietz v. Germany), пункт 29, Series А № 251-В).

Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах "Пфайфер проти Австрії" (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, пункт 35, від 15 листопада 2007 року та "А. проти Норвегії" (А. v. Norway), заява № 28070/06, пункти 63, 64, від 09 квітня 2009 року).

З огляду на встановлені обставини, суд висновує, що через недотримання принципу належного урядування наперекір статті 8 Конвенції відбулося втручання у приватне життя позивача, оскільки орган публічної влади "пробуджував" правомірне сподівання позивача, що реалізація приписів Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та спеціального Закону № 1402-VIII дозволить отримати спеціальну доплату до посадового окладу за січень 2025 року без звернення з позовом до суду.

Також позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що ключовим питанням у цьому позові є питання наявності достатньої правової підстави для збереження (утримання) у Державному бюджеті України коштів за бюджетною програмою 0501020, призначених для виплати всім суддям першої інстанції спеціальної доплати у розмірі 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102,00грн, виходячи з приписів статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", що складає 10510,00грн (сума без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів) до ухвалення Верховною Радою України змін до спеціального Закону №1402-VIII.

Суд враховує, що стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, оскільки Держава Україна зберегла у державному бюджеті України без достатньої правової підстави кошти на виплату спеціальної доплати до посадового окладу судді за січень 2025 року у розмірі 10500,00грн.

Щодо визначення відповідача за цим позовом суд враховує наступне.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. При цьому відповідач має бути такою юридичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги (постанова від 25.06.2019 у справі №910/17792/17).

Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з яким належний судовий захист надається у разі реального порушення індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (постанова від 30 січня 2025 у справі № 990/335/24).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна (постанови від 12.07.2023 у справа № 757/31372/18-ц, п.37, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, п.35, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, п.51).

Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що якщо позивач вказав відповідачем у справі щодо стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються там без достатньої правової підстави, певний орган державної влади, це не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган (постанова від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21, від 11.05.2023 у справі № 910/17361/21).

Таким чином, по суті відповідачем за цим позовом, є держава Україна. Разом з тим, задоволення вимог про стягнення не отриманої спеціальної доплати до посадового окладу судді вимагає від суду встановити, серед іншого, належного відповідача чи відповідачів за такими вимогами.

Суд вважає, що Державна судова адміністрація України та Господарський суд Житомирської області наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у спірних правовідносинах.

Як зазначалось, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

У статті 152 Закону № 1402-VIII передбачено, що Державна судова адміністрація України представляє суди у відносинах із Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на відповідний рік у межах повноважень, визначених цим Законом та готує бюджетний запит.

Відповідно до п.1.3 Порядку взаємодії між Державною судовою адміністрацією України та розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня на всіх стадіях бюджетного процесу, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 2 лютого 2018 року № 38 (у редакції наказу Державної судової адміністрації України від 05 червня 2024 року № 230) місцеві спеціалізовані суди є розпорядниками нижчого рівня ( далі Порядок №38).

Наказом Державної судової адміністрації України від 11 лютого 2025 року № 53 "Про затвердження паспортів бюджетних програм на 2025 рік" затверджено паспорти бюджетних програм на 2025 рік за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" та КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя".

Тобто, Державна судова адміністрація Україна запланувала видатки з Державного бюджету України не тільки на виплату суддівської винагороди суддям першої інстанції, але й на виплату спеціальної доплати до посадового окладу судді за бюджетний 2025 рік, а також на виконання рішень судів на користь суддів в примусовому порядку, в тому числі, на сплату витрат у виконавчому провадженні (виконавчого збору, штрафів).

Також суд враховує, що Верховна Рада України має повноваження застосовувати надану законодавчому органу владу з прийняття Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №12244-1 від 10.12.2024 щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати.

Водночас, за цим позовом позивач не оспорює бездіяльність Верховної Ради України, й слід врахувати, що здійснюючи законотворчий процес, ВРУ не виконує публічно-владних управлінських функцій відносно позивача у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2024 у справі №990/285/24).

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи (постанова від 08.09.2022 у справі № 9901/276/19).

Про можливість захисту права особи в адміністративному процесі шляхом визнання протиправною бездіяльності державного органу дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 9901/378/20.

Суд враховує, що Державна Судова адміністрація України, як орган уповноважений здійснювати фінансове забезпечення діяльності місцевих спеціалізованих судів у представництві їх інтересів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України на 2025 рік не здійснила будь-яких дій для прийняття законодавчим органом вчасно відповідних змін до Закону №1402-VIII, в тому числі проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 12244-1 від 10.12.2024, зворотнього відповідачем не доведено.

Суд звертає увагу відповідача Державної Судової адміністрації України, що в силу ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що відповідач у даних правовідносинах виступає як суб`єкт владних повноважень, на нього розповсюджується у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання критеріїв законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння), викладені у приписах ч.2 ст.2 КАС України, зокрема шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, з положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Тобто, усі дії щодо збирання доказів на підтвердження правомірності своїх дій/бездіяльності покладено, в першу чергу, на відповідача, як суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.4 ст.159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Як зазначалось, відповідач відзиву на позов не подав, тобто всупереч ч.2 ст.77 КАС України відповідачем не доведено правомірність своєї бездіяльності, що кваліфікується судом як визнання даного позову.

З огляду на викладене суд вважає, що Державна судова адміністрація України, як державний орган у системі правосуддя, який зобов`язаний здійснювати фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, допустила протиправну бездіяльність у представництві інтересів місцевих спеціалізованих судів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на 2025 рік, чим порушила ч.1 ст.151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та пов`язаного з ним проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді місцевого суду спеціальної доплати №12244-1 від 10.12.2024.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд враховує наступне.

Відповідно до п.10 ч.2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Як видно із матеріалів справи, Державна судова адміністрація України виділила Господарському суду Житомирської області достатньо коштів для виплати спеціальної доплати до посадового окладу судді за січень 2025 року, затвердивши відповідний кошторис, але Господарський суд Житомирської області не розпорядився цими коштами в інтересах позивача з огляду на вказівку Державної судової адміністрації України (лист ДСА України від 16.01.2025 №11-1018/25).

При цьому, згідно п.1.6 Порядку № 38 розпорядники нижчого рівня передають Департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ДСА України на розгляд у встановлені ним строки та за визначеними формами, зокрема, розрахунки, які обґрунтовують показники видатків бюджету, що включаються до кошторису ДСА України; пропозиції щодо перерозподілу бюджетних асигнувань; заявку на відкриття бюджетних асигнувань тощо.

У спірних правовідносинах Господарський суд Житомирської області є розпорядником нижчого рівня. У разі задоволення позову та набрання рішенням суду законної сили у цього відповідача виникне обов`язок повідомити Департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ДСА України про виконане бюджетне зобов`язання з виплати спеціальної доплати до за січень 2025 року. У ДСА України виникне обов`язок передати Міністерству фінансів України звіт про використання виділених коштів державного бюджету на зазначену виплату.

Окрім того, у Господарському суді Житомирської області позивачем здійснюється правосуддя, ведеться суддівське досьє, нараховується та виплачується суддівська винагорода, створено її робоче місце (кабінет), тому безпосереднім суб`єктом виконання рішення суду у разі задоволення позову про нарахування та виплату позивачу спеціальної доплати за січень 2025 року є саме Господарський суд Житомирської області.

З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Господарського суду Житомирської області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 спеціальну доплату за січень 2025 року у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з утриманням сум податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи відсутність документально-підтверджених судових витрат, їх розподіл судом не проводиться.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, як державного органу у системі правосуддя, з належного виконання повноважень, передбачених ч.1 ст.151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині здійснення фінансового забезпечення діяльності місцевих спеціалізованих судів у представництві їх інтересів у відносинах із Верховною Радою України під час підготовки проєкту закону про Державний бюджет України на 2025 рік та пов`язаного з ним проєкту Закону про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 12244-1 від 10.12.2024.

Зобов`язати Господарський суд Житомирської області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 спеціальну доплату за січень 2025 року у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з утриманням сум податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шуляк

Повний текст складено: 30 жовтня 2025 р.

30.10.25