Справа № 460/15026/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/15026/24 пров. № А/857/9787/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор.Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Комшелюк Т.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 31.01.2025р., м.Рівне; дата складання повного рішення суду І інстанції: 31.01.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

06.12.2024р. (згідно з відомостями ярлика на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Харківській обл. № 76 від 29.10.2024р. щодо відмови в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській обл. прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 з 22.10.2024р. пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно з ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору (а.с.1-4, 22).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.24 і на звороті).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.59-61).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заявлений позов задовольнити (а.с.62-67).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що вона має право на пенсію відповідно до приписів ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниження пенсійного віку на 6 років, її пенсійний вік повинен складати 54 роки.

Такий висновок слідує з наявної у неї довідки № 2119 від 25.09.2024р., відповідно до якого вона має статус громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Окрім цього, згідно довідки Виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської обл. № 13/11-439 від 28.08.2024р. позивач проживала в с.Любиковичі, яке знаходиться на території Сарненської міської ради Рівненської обл., що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 05.08.1970р. по 23.05.1987р. Тобто, на момент аварії на ЧАЕС 26.04.1986р. та до 31.07.1986р. вона проживала на території відповідної зони.

Також нею подані суду додаткові докази, які беззаперечно підтверджують період її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

В сукупності зазначені обставини забезпечують право позивача на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується довідкою № 21109 від 25.09.2024р., виданою Рівненською обласною державною адміністрацією (а.с.8).

Згідно довідки Виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської обл. № 13/11-439 від 28.08.2024р. ОСОБА_1 дійсно проживала в с.Любиковичі, яке знаходиться на території Сарненської міської ради Рівненської обл. з 05.08.1970р. по 23.05.1987р. (а.с.9).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 106 від 23.07.1991р., населений пункт с.Любиковичі Сарненського району Рівненської обл. віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно довідки Сарненської міської ради Рівненської обл. № 191/01-21 від 08.08.2024р. ОСОБА_1 зареєстрована в м.Сарни Рівненської області з 05.10.2001 по даний час (а.с.18).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою КМ України № 106 від 23.07.1991р., населений пункт м.Сарни Сарненського району Рівненської обл. до 01.01.2015р. був віднесений до зони посиленого радіологічного контролю.

22.10.2024р. позивач звернулася до територіального управління ПФ України з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФ України в Харківській обл.

Рішенням відповідача № 76 від 29.10.2024р. відмовлено у призначенні позивачу пенсії на умовах ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказано, що вік заявниці становить 54 роки 02 місяці 17 днів; страховий стаж складає 17 років 03 місяці 23 дні. Період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. становить 02 роки 02 місяці 06 днів. Період проживання заявника у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993р. відсутній. Зниження пенсійного віку складає 0 років. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985р. по 01.07.1988р., згідно диплома серії НОМЕР_1 від 03.07.1988р., оскільки у дипломі наявні однакові підписи двох посадових осіб. Зазначений період навчання потребує уточнення і надання відповідної довідки. Зараховано всі періоди проживання в зоні гарантованого добровільного відселення. Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», так як не доведено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993р. та факт проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993р.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії, позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наявних в справі доказів фактичне постійне проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. становило 02 роки 02 місяці 06 днів.

Враховуючи викладене, позивачем не підтверджено період її постійного проживання станом на 01.01.1993р. не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення, з огляду на що право на зниження пенсійного віку на 6 років у позивача відсутнє.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною 1 ст.9 Закону України № 1058-IV від 09.03.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності 01.01.2004р., передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року за наявності страхового стажу не менше 31 року.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з ч.1 ст.55 вказаного Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 2 ч.1 ст.55 наведеного Закону передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

Також початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, норми спеціального закону в розглядуваному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993р.

Спір між позивачем та відповідачем у розглядуваній справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, необхідного стажу та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (надалі - Закон № 796-ХІІ).

Згідно зі ст.49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, передбачені ст.55 Закону № 796-ХІІ.

За приписами ч.1 ст.55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (пункт 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ). Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону № 796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993р.

Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986р. незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону № 796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 07.05.2024р. у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024р. у справі № 460/17257/23).

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3-х років.

Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом № 796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986р. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3-х років станом на 01.01.1993р., то його необхідно обраховувати з 26.04.1986р. по 01.01.1993р. (аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 19.09.2024р. у справі № 460/23707/22).

Підпунктом 7 п.2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення, документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (надалі Порядок № 22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Приписами п.3 ч.1 ст.14 Закону № 796-ХІІ установлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Частиною 3 ст.65 Закону № 796-XII передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

На час звернення до суду належність позивача ОСОБА_1 до категорії осіб, потерпілих від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, сторонами не оспорювалась, а отже позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII.

Однак, відповідно до приписів пп.7 п.2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 наявність посвідчення (довідки) потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-XII. Вказане відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 11.11.2024р. у справі № 460/19947/23.

Також Верховний Суд (постанови від 19.09.2019р. у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024р. у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024р. у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024р. у справі № 500/551/23, від 11.11.2024р. у справі № 460/19947/23) виснував про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Повертаючись до фактичних обставин справи, підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно з рішенням відповідача слугувало непідтвердження факту проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. тривалістю не менше 3-х років та в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993р. не менше 4-х років.

Отже, ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ч.1 ст.55 Закону № 796-XII.

В цьому випадку важливе значення має встановлення факту фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Факт проживання особи на території радіоактивного забруднення в цілях призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку засвідчують документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування, зокрема, довідка, видана на підставі офіційно підтверджених та достовірних відомостей.

Такі документи представлені позивачем; їх зміст дозволяє чітко та однозначно визначити тривалість проживання позивача на території радіоактивного забруднення.

Зокрема, згідно довідки Виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської обл. № 13/11-439 від 28.08.2024р. ОСОБА_1 проживала в с.Любиковичі, яке знаходиться на території Сарненської міської ради Рівненської обл., що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 05.08.1970р. по 23.05.1987р.

Будь-яких інших доказів, що підтверджують період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. позивач не представила.

Копії заяв про видачу позивачу паспорта, свідоцтва про народження дитини позивача, витяг з реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища не є тими документами, які підтверджують факт проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення відповідно до Порядку № 22-1.

Таким чином, доданими до матеріалів справи доказами не підтверджується період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3-х років, як і період проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993р. не менше 4-х років.

Отже, за наявними у справі доказами підтверджено фактичне постійне проживання (роботу) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. тривалістю 02 роки 02 місяці 06 днів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та послідовного висновку про те, що рішення ГУ ПФ України в Харківській обл. № 76 від 29.10.2024р. про відмову в призначенні пенсії у відповідності до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є правомірним.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025р. в адміністративній справі № 460/15026/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 30.10.2025р.