Справа № 160/1368/25
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 160/1368/25
Cуддя І інстанції Букіна Л.Є.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у виді грошових коштів у сумі 247 981,86 грн, завдану йому актом, що визнаний неконституційним, а саме: пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697VІІ зі змінами, яке Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2024 року у справі №3-157/2023(290/23) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Підставою позову визначено визнання Рішенням Конституційного Суду України №11-р(ІІ)/2024 від 18.12.2024, неконституційним пункт 9 частини першої ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, який фактично слугував підставою для звільнення з органів прокуратури. Внаслідок цього позивач вважає, що у нього виникло право на матеріальну шкоду у виді грошових коштів у сумі 247 981,86 грн, завдану йому актом, що визнаний неконституційним та розраховану як суму середнього заробітку за пів року до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що звільнення позивача відбулося за пунктом 9 ч. 1 ст.51 Закону 51 Закону України «Про прокуратуру», яке визнано неконституційним за рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2024 року у справі №3-157/2023(290/23), тобто втручання у його трудові права обумовлено саме неконституційною нормою, а тому вважає, що має право на відшкодування шкоди відповідно до ст. 152 Конституції України, як неотриману заробітну плату при незаконному звільненні.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Дніпропетровська обласна прокуратура просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Дніпропетровської області на різних посадах з 23 серпня 2013 року.

Відповідно до наказу від 17 грудня 2019 року № 1897к ОСОБА_2 працював на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Дніпропетровської області.

10 жовтня 2019 року позивач подав на ім`я Генерального прокурора України заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію на підставі пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

02 березня 2020 року позивач проходив тестування на знання і вміння застосовувати законодавство.

За наслідками складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап атестації) позивач, відповідно до додатку № 1 до протоколу Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 8 від 10 квітня 2020 року, набрав 55 балів, що є менше прохідного балу для спішного складання іспиту (70 балів), тож його не допустили до проходження наступного етапу атестації.

Перша кадрова комісія ухвалила рішення від 10 квітня 2020 року № 183 про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, відповідно до якого прокурор відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 неуспішно пройшов атестацію.

Наказом прокурора Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року № 422к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 14 травня 2020 року; підставою для видання цього наказу зазначено згадане рішення Першої кадрової комісії.

За наслідками судового розгляду, Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 17 грудня 2020 року у справі №160/6065/20 повністю відмовив у задоволенні позовних вимог позивача щодо оскарження цих актів.

Постановою Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №160/6065/20 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року залишено в силі.

Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2024 у справі № 3-157/2023 (290/23) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 9 частини першої статті 51, підпункту 1 пункту 51 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора) було вирішено: 1. Визнати таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), підпункт «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами; 2. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697- VII зі змінами; 3. Пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення; 4. Закрити конституційне провадження у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпунктів «а», «б» та абзацу п`ятого підпункту 1 пункту 5- 1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами на підставі пункту 4 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України» - неприйнятність конституційної скарги.

Вважаючи, що у зв`язку із тим, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697- VII зі змінами визнано неконституційним, позивач вважає, що внаслідок цього завдано матеріальну шкоду, у зв`язку з чим і звернувся до суду із цим позовом.

Частина 3 статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вказане підтверджується позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 24.12.1997 № 8-зп/1997, де суд зазначив, що «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю».

У рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» №2222-IV від 8 грудня 2004 року (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні у рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19.

Отже, рішення Конституційного суду України від 18 грудня 2024 року №11-р (II)/2024 в справі № 3-157/2023(290/23) застосовується з дати його прийняття та не поширює свою дію на правовідносини, які виникли до цієї дати.

Визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, за умови невиконання рішення суду, оскільки відповідач в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, а тому він не мав підстав не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 30.05.2020 року, в подальшому його не було поновлено на посаді, а тому дія рішення Конституційного Суду України № 3- 157/2023 (290/23) від 18.12.2024 року не поширюється на спірні правовідносини.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №240/10144/20 наголошено на такому: «аналіз норм розділу ХІІ Конституції України (Конституційний Суд України) та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136- VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують тривати після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення

У рамках розгляду справи №160/6065/20 судами встановлено, що Перша кадрова комісія ухвалила рішення від 10 квітня 2020 року № 183 про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, відповідно до якого прокурор відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 неуспішно пройшов атестацію.

Наказом прокурора Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року № 422к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 14 травня 2020 року; підставою для видання цього наказу зазначено згадане рішення Першої кадрової комісії.

Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у справі №640/26299/19 виклав правовий висновок про те, що звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є нормативною підставою, а фактологічною рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем. Тобто в цьому разі юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.09.2021 у справі №140/3790/19.

Вказана позиція знайшла своє відображення і в Законі України «Про внесення змін до розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №1554-ІХ від 15.06.2021, який набрав чинності 11.07.2021, та яким з п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ виключено посилання на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» як на підставу звільнення прокурора з посади.

Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, у рамках цього спору відсутній взаємозв`язок із визнанням Рішенням Конституційного Суду України №11-р(ІІ)/2024 від 18.12.2024, неконституційним пункт 9 частини першої ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами та підстав звільнення позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що йому була завдана майнова шкода.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про відсутність для задоволення позовних вимог і доводами апеляційної скарги зазначених висновків не спростовано, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 28 жовтня 2025 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.А. Шальєва