Справа № 340/2537/25
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 340/2537/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 в адміністративній справі №340/2537/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після важкого поранення у період з 01.11.2023 по 03.05.2024 у розмірі по 100 000 грн. /пропорційно із розрахунку на місяць/;

2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 №168 за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після важкого поранення у період з 01.11.2023 по 03.05.2024 у розмірі по 100 000 грн. /пропорційно із розрахунку на місяць/, з урахуванням попередньо виплачених сум.

Ухвалою суду від 21.04.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху, в зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.160 КАС України.

Суд встановив, що позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду. Позивачем подана заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка обґрунтована проходження військової служби.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 року в адміністративній справі №340/2537/25 повернуто позивачу.

Підставою для повернення позову в цій частині став пропуск позивачем тримісячного строку звернення з позовом до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, та відсутністю поважних підстав для поновлення такого строку.

Таким чином, підставою для повернення позовної заяви ОСОБА_1 , слугував висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду, з порушенням тримісячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України та неповажність причин, визначених позивачем у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими, з огляду на наступне.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати та їх складових, у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, виплата додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після важкого поранення у період з 01.11.2023 по 03.05.2024 у розмірі по 100 000 грн. /пропорційно із розрахунку на місяць/, з урахуванням попередньо виплачених сум, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого.

У відповідності до приписів частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) заробітна плата - це винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XIІ). Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XIІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина четверта статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Поряд з цим, у 2023 році Закон №2011-ХІІ доповнено статтею 9-2, якою визначалось, що на період дії воєнного стану (особливого періоду):

а) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України;

б) військовослужбовцям виплачується винагорода за знищене (захоплене) озброєння та військову, бойову (спеціальну, спеціалізовану) техніку противника у розмірах від чотирьох до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України строк дії воєнного часу продовжувався, який діє і на даний час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту Постанова №168), якою було запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн та до 100000,00 грн.

Вказаною Постанова №168 запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн та до 100000,00 грн, в тому числі для військовослужбовців Національної гвардії України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини перебували на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого.

Тобто з приведеного вбачається, що Постановою №168 додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини перебували на стаціонарному лікуванні. При цьому вказана винагороди входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця.

З наведеного випливає, що кошти, які підлягають нарахуванню в рахунок додаткової грошової винагороди згідно з Постановою №168 є складовими заробітної плати

Виходячи з цього, очевидним є те, що спір про нарахування та виплату позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168, стосуються грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовця.

Таким чином, перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів виходить з того, що спір щодо нарахування додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168 (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Статтею 116 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) було установлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду, зокрема, в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом № 2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Закон №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Отже, з моменту набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Поряд з цим, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23, а також Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, при розгляді справи №460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року).

Таким чином, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Поряд з цим, приписи частини першої статті 233 КЗпП України пов`язують відлік тримісячного строку звернення до суду з днем, коли особа (працівник, службовець) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Верховним Судом при розгляді справи №460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року) констатовано, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, до прикладу у вказаній справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Відтак, колегія суддів вважає, що у контексті обставин справи, що розглядається, ключовим питанням є не лише визначення предмету спору, але й дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

За матеріалами даної справи колегією суддів встановлено, що позивач був призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 у Збройні Сили України у зв`язку з повномаштабним вторгненням російської федерації на території України. Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 16.03.2022 року по 03.05.2024 року. На даний час являється особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги. З приведеного вбачається, що позивач припинив виконувати обов`язки військової служби.

При цьому, предметом спору у даній справі є, зокрема, бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу сум додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168, за періоди перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я з 01.11.2023 по 03.05.2024.

Тобто спірними у даній справі є правовідносини, які виникли щодо невиплаченого грошового забезпечення військовослужбовця, який припинив виконувати обов`язки військової служби.

Як встановлено колегією суддів, позивачу при звільненні не було надано інформацію про суми, нараховані та виплачені при звільненні, позивач 17.06.2024 р. звернувся із заявою про надання, зокрема, розрахунку із зазначенням всіх видів виплат та наявної заборгованості по всім видам виплат. Крім того, одночасно з поданням адміністративного позову, представником позивача було подано заяву про витребування доказів, яка обґрунтовується тим, що позивачу не надано при звільненні жодної інформації про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Листом Військова частина НОМЕР_3 від 21.03.2025 р. № 3044 повідомлено про те, що опрацювання адвокатського запиту щодо надання інформації щодо розміру грошового забезпечення, сум виплаченої додаткової винагороди, наказів про періоди відпуски позивача стосується надання значного обсягу інформації та відповідь буде надана у строк, передбачений ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». При цьому, попередній адвокатський запит Військова частина НОМЕР_3 було проігноровано та відмовлено в наданні документів, посилаючись на те, що адвокатом не надано належним чином засвідчених копій дою ментів, що підтверджують повноваження адвоката (лист Військової частини НОМЕР_3 від 14.02.2025 р. № 1286). Адвокатський запит направлявся на Міністерство оборони України на офіційну адрес електронної пошти, підписаний електронним цифровим підписом і всі додані до нього документи також були засвідчені електронним цифровим підписом. У зв`язку з тим, що витребувана інформація не була надана, представник позивача звернулася до суду з позовом та одночасно скористалася наданим правом на витребування доказів, які не змогла отримати самостійно. Отже, станом на день подання позову позивачу не надано відповідачем письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

Отже, тримісячний строк (з моменту звільнення) для звернення до суду з даним позовом Позивачем пропущено через протиправну бездіяльність Відповідача.

Отже, висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для застосування положень статті 169 КАС України є помилковими та свідчать про помилкове застосування судом норм процесуального права.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, які впливають на обчислення строку звернення позивача до суду за захистом своїх прав, що відповідно до ст. 320 КАС України є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 320, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 року в адміністративній справі №340/2537/25 -скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов