Справа № 300/3843/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/3843/24 пров. № А/857/9096/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року (головуючий суддя Микитюк Р.В., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/3843/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 - без обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 - виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 - прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 - прожиткового мінімуму 3028 грн; зобов`язання ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 - прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 - прожиткового мінімуму 3028 грн; визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням, передбаченим ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, за період з 01.01.2021 по 15.02.2024 - обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставці в розмірі трьох посадових окладів, які також нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн; зобов`язання ТУ ДСА України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження, застосованого на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 - прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 - прожиткового мінімуму 3028 грн та вихідну допомогу при звільненні судді у відставку у розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3028 грн та стягнути з ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 заборгованість, яка не була виплачена при розрахунку при звільненні у відставку та складається з недоплаченої суддівської винагороди, недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та недоплаченої вихідної допомоги при звільненні судді у відставку у розмірі трьох посадових окладів на день звільнення в сумі 971797,26 грн, а також стягнути з ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 без обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням, передбаченим ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження, застосованого на підставі ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, яка також нарахована із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2021 у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні в його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскаржив його в апеляційному порядку.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що для прийняття рішення про задоволення позову в цій частині потрібна була довідка про середньомісячну заробітну плату, яку відповідачем на його прохання не надано, а судом першої інстанції не витребувано. Зазначає, що довідку про суддівську винагороду відповідачем було надано на підставі судового рішення, яку було долучено до матеріалів справи. Наголошує, що зважаючи на послідовну правозастосовну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо можливості стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Також звертає увагу, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП, неодноразово наголошував на обов`язку визначення судом розміру середнього заробітку за час затримки.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку і ухвалити нове судове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що з 18.04.2020 ТУ ДСА України в Івано-Франківській області не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Прийняття рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020 №10-р/2020 не є підставою для стягнення невиплаченої суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону 1402 з 18.04.2020 по 28.08.2020, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня ухвалення цього рішення Конституційним Судом України. Зазначає, що законодавцем було розраховано та узгоджено прожитковий мінімум на підставі обсягів надходжень до бюджету та рівня матеріального забезпечення суддів. Акцентує увагу, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом голови Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.02.2024 №02-03/29 звільнено з посади судді та відраховано зі штату Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 15.02.2024 у зв`язку з поданням заяви про відставку. Підстава: рішення Вищої ради правосуддя від 15.02.2024 №455/0/15-24 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Косівського районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку", погодження у встановленому порядку (а.с.9).

15.04.2024 позивач звернувся до начальника ТУ ДСА України в Івано-Франківській області із заявою, у якій просив повідомити, чи була проведена виплата (доплата) суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28..08.2020 у повному розмірі, після прийняття рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/220 (230/20). Оскільки за цей період суддівська винагорода незаконно була обмежена 10 розмірами мінімальної заробітної плати, що складала 47230 грн, просив надати довідку про його середньомісячну заробітну плату станом на 15.02.2024, а також повідомити, чому розрахунок ( сума, яка не оспорювалася (була надана довідка)), не був проведений в день його звільнення відповідно до ст. 116 КЗпП, а виплата була здійснена лише 28.02.2024 (а.с.11).

Враховуючи бездіяльність відповідачів зі спірних питань, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження відповідачем ТУ ДСА в Івано-Франківській області виплати позивачеві в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять мінімальних заробітних плат) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ, у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним.

Також суд вказав, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Цей висновок, як підкреслив суд першої інстанції, узгоджується із змінами до Конституції України, внесеними Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII (далі - Закон України № 1401-VIII), що набрали чинності з 30.09.2016.

Суд першої інстанції зауважив, що Конституція України у редакції Закону України № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій. Так, пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону України № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Тому розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, безпосередньо залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано доказів про надходження розрахункових коштів на його банківську картку, матеріали справи таких не містять і судом не встановлено, відтак вимоги у цій частині до задоволення не підлягають.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Щодо виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням, передбаченим ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України «Про судоустрій і статус суддів») гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року №11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом України «Про судоустрій і статус суддів», положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Частиною першою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» установлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (далі - Закон № 553-ІХ), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту, що діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року:

- "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки" (частина перша);

- "Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України" (частина друга);

- "Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) " (частина третя).

Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 553-IX; ці положення Законів № 294-IX, № 553-IX втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В процесі правозастосування при прийнятті цього рішення суд при визначенні релевантних (таких, що підлягають застосуванню) норм права керується такими мотивами:

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон № 1401-VIII).

Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій". З цією конституційною нормою корелюються норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. Наявність в Конституції України цієї норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (визначення розміру та джерел фінансування суддівської винагороди) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIIІ, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України

Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у охоплений позовними вимогами період, не вносилися, тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ТУ ДСА в Івано-Франківській області не мало законних підстав для обмеження її виплати розміром, що становить 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Щодо Закону № 553-ІХ (яким внесені зміни до Закону № 294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону №553-ІХ), на який покликається ТУ ДСА у відзиві на позов як на підставу обмеження ним розміру суддівської винагороди позивача), то з огляду на наведені вище міркування щодо правового регулювання спірних відносин цей закон - оскільки він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди) - не може встановлювати розміру винагороди судді.

Колегія суддів наголошує, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Вирішення описаної колізії має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніше прийнятого Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Адже Конституція України має найвищу юридичну силу, тому "спеціальність" Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130, і є своєрідним її продовженням.

Отже, розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції що обмеження відповідачем ТУ ДСА в Івано-Франківській області виплати позивачеві в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять мінімальних заробітних плат) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ, у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним, а отже дії ТУ ДСА в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. №294-ІХ є протиправними.

Судом першої інстанції встановлено:

- у 2020 році ДСА України затвердило кошторис ТУ ДСА в Івано-Франківській області за кодом програмної класифікації 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" для судів м. Івано-Франківська та Івано-Франківської області за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" з кошторисними призначеннями 140114,3 тис грн, достатніми для виплати суддівської винагороди у встановленому статтею 135 Закону № 1402-VIIІ розмірі, зміни до цього кошторису (про зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ) не приймалися;

- ТУ ДСА в Івано-Франківській області в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 здійснювало виплату суддівської винагороди позивачу із застосуванням обмеження її максимального розміру до 47230 грн на місяць. При цьому, зміни до кошторису та помісячних розписів видатків місцевих загальних судів м. Івано-Франківська та Івано-Франківської області, в т. ч. Косівського районного суду Івано-Франківської області для виплати суддівської винагороди в сторону зменшення за період квітень-серпень 2020 року ТУ ДСА в Івано-Франківській області не вносило;

- в 2020 році ТУ ДСА в Івано-Франківській області на підставі Інструкції щодо застосування кодів економічної класифікації видатків бюджету використовувало бюджетні асигнування за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" для виплати як суддівської винагороди, так і заробітної плати працівників апарату суду. Згадані бюджетні асигнування в сумі 140114,3 тис грн використано в 2020 році в повному обсязі, при цьому зекономлені за рахунок обмеження суддівської винагороди в період 18.04.2020 до 28.08.2020 кошти спрямовано на виплату заробітної плати працівникам апарату суду, тобто витрачено за тим самим КЕКВ 2111, проте на оплату праці іншої категорії отримувачів бюджетних коштів.

За таких обставин ДСА України, хоч і не прийняло письмове розпорядження про застосування його територіальними органами Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, проте його територіальні органи, в тому числі ТУ ДСА в Івано-Франківській області, як розпорядник коштів нижчого рівня, вчиняли дії щодо обмеження розміру суддівської винагороди суддів місцевих судів (в т. ч. позивача) з відома та згоди головного розпорядника бюджетних коштів.

01.01.2021 набрав чинності наказ Міністерства Фінансів України "Про затвердження Змін до Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету" від 27.10.2020 №636 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 листопада 2020 року за № 1130/35413), відповідно до якого КЕКВ 2.1. Код 2100 "Оплата праці і нарахування на заробітну плату", який включає в себе КЕКВ 2111 "Заробітна плата", доповнено новим підрозділом - 2.1.1.3. Код 2113 "Суддівська винагорода", за яким виділяються бюджетні призначення для виплати таких видатків бюджету: 1) суддівська винагорода за встановленими посадовими окладами; надбавка за вислугу років; доплата за перебування на адміністративній посаді в суді, доплата за науковий ступінь, доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці; 2) допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу під час надання щорічної відпустки; 3) вихідна допомога у разі виходу у відставку."

Отже, в 2024 році (на відміну від 2020) бюджетні видатки на виплату суддівської винагороди здійснюються не за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" (за яким і надалі фінансуються видатки на виплату заробітної плати працівникам апарату суду), а за новим КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода".

За таких обставин стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з ТУ ДСА України в Івано-Франківській області з ТУ ДСА в Івано-Франківській області призведе до того, що відбудеться примусове списання цієї суми з бюджетних видатків, призначених для виплати суддівської винагороди. За такого вирішення ситуації для покриття дефіциту коштів для виплати поточних сум суддівської винагороди слід буде вирішувати питання про внесення ДСА України змін в кошторис ТУ ДСА в Івано-Франківській області, ініціювання внесення змін в Закон № 294-ІХ з метою отримання додаткових бюджетних асигнувань на ці потреби. Оскільки вирішення таких питань потребує послідовних дій кількох суб`єктів бюджетного процесу, то розраховувати на їх оперативне вирішення не доводиться. З огляду на це відновлення права позивача на отримання недоплаченої частини суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року шляхом стягнення з ТУ ДСА в Івано-Франківській області за рахунок бюджетних асигнувань на 2021 рік за КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода" не буде ефективним чи адекватним способом захисту, оскільки призведе до неможливості чи суттєвої затримки виплати суддівської винагороди за 2024 рік як позивачу, так і іншим суддям загальних місцевих судів м. Івано-Франківська та Івано-Франківської області, котрі фінансуються ТУ ДСА в Івано-Франківській області в межах закладених в кошторис на 2024 рік сум.

Судом першої інстанції враховано пояснення відповідача - ТУ ДСА України в Івано-Франківській області про те, що для виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів в державному бюджеті України передбачена спеціальна бюджетна програма КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є ДСА України; водночас для ТУ ДСА в Івано-Франківській області не передбачено бюджетних видатків чи окремих бюджетних програм для виконання рішень судів на користь судді (позивача).

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням, передбаченим ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження, застосованого на підставі ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.

Щодо правомірності нарахування і виплати позивачу за період з 01.01.2021 по 15.02.2024 суддівської винагороди, яка була нарахована і виплачена позивачу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Закон України «Про прожитковий мінімум»» № 966-XIV дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Згідно зі статтею 1 цього Закону прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Частиною третьою статті 4 Закону № 966-XIV визначено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Так, за змістом абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб було встановлено у розмірі 3028 гривні.

Водночас згідно з абзацом п`ятим цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, було встановлено у розмірі 2102 гривні.

Отже, окремими приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.

Наведені положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому правомірним для визначення базового розміру посадового окладу судді є застосування прожиткового мінімуму - 2102,00 грн.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2025 у справі №240/9028/24, яка, відступаючи від попередніх правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22, від 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23 та ін., предмет спору в яких стосувався визначення розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року, зазначила, що законами про державний бюджет не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Таким чином, приймаючи до уваги зазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 у розмірі 2270,00 грн, на 01.01.2022 - у розмірі 2481,00 грн, на 01.01.2023 - у розмірі 2684,00 грн та на 01.01.2024 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн, а також, відповідно, і вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів.

Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України № 2352-ІХ від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким норми ст.117 КЗпП України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, вбачається з матеріалів справи і визнається сторонами, днем звільнення позивача у відставку є 15.02.2024, тобто саме в цей день відповідач був зобов`язаний виплатити позивачу при звільненні всі суми, що йому належать.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 при звільненні у відставку не були виплачені всі належні йому суми, зокрема, і сума коштів, неоспорювана відповідачами, яка складається з відпускних коштів, лікарняних коштів, матеріальної та вихідної допомоги і виплачена лише 28.02.2024 ( що визнається відповідачем ).

Щодо сум, які належать працівнику при звільненні, слід зазначити, що під належними звільненому працівнику сумами відповідно до висновків, наданих Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 слід розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем ( заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, вихідна допомога тощо ).

Виходячи з наведеного, невиплачена позивачеві суддівська винагорода за період квітень-серпень 2020 року, яка є спірною у даній справі, і визнана судом за позивачем, теж входить у склад сум, належних ОСОБА_1 при звільненні.

Сторонами визнається, що суддівська винагорода за цей період не виплачена позивачеві на момент ухвалення апеляційним судом цієї постанови, а отже є підстави для стягнення в користь позивача середнього заробітку за невчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів враховує доводи позивача, що належить враховувати приписи чинної з 19 липня 2022 року редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду стягнення середнього заробітку за невчасний розрахунок при звільненні, яким законодавець обмежив період виплати шістьма місяцями.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох, місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів/(годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно витребуваної апеляційним судом довідки про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за два останніх місяці перед звільненням у відставку (грудень 2023 року січень 2024 року) суддівська винагорода складає: 68187,05 грн. + 21270,99 грн. = 89458,04 грн.

Для обчислення середнього заробітку позивача необхідно застосовувати показник 2795,60 грн. в день (89458,04 грн. (заробіток за два останніх місяці) / 32 робочих дні.

Відтак, середній заробіток за період затримки ( не більш як за шість місяців ) з 16 лютого 2024 року до 15 серпня 2024 року складає 343858,80 грн. (123 робочих днів х 2795,60 грн), які і слід стягнути в користь позивача з ТУ ДСА в Івано-Франківській області.

Таким чином, із врахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Судом першої інстанції порушені норми матеріального права в частині визнання неправомірним нарахування і виплати позивачу у період з 01.01.2021 по 15.02.2024 суддівської винагороди, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн., та в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі № 300/3843/24 в частині: визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень; зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн; визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, яка нарахована із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні; зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2021 у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 - у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 - у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів - скасувати та ухвалити в цій частині постанову про відмову у задоволенні позову.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі № 300/3843/24 в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у відставку у розмірі 343858 (триста сорок три тисячі вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 80 коп.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі № 300/3843/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
М.А. Пліш