Справа № 400/1236/25
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 р. № 400/1236/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачів1. 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, вул. Пироговська, 2, м. Одеса, 65044, 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , 3. ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , 4. Міністерства оборони України, просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049,
провизнання протиправними та скасування протоколу від 30.04.2024 № 1740 в частині і висновку оформленого протоколом №11; зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (далі також відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також відповідач 2), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також відповідач 3) та Міністерства оборони України (далі також відповідач 4), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати протокол засідання штатної 18 регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 1740 від 30.04.2024 року в частині встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, у колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , 1988 року народження в частині формулюванні: «...захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби»;

- зобов`язати 18 регіональну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України змінити протокол засідання штатної 18 регіональної військово_лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 1740 від 30.04.2024 року стосовно ОСОБА_2 , 1988 р.н., виклавши її в наступній редакції: «... захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини»;

- зобов`язати Міністерство оборони України (в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум) нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одноразову грошову допомогу після смерті її чоловіка військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі та в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 повторно оформити документи для видачі ОСОБА_1 посвідчень «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув(помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 та подати оформлені документи до ІНФОРМАЦІЯ_2 .;

- визнати протиправним висновок комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 з питань розгляду матеріалів пов`язаних з встановленням статусу «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби», оформлений протоколом № 11 та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 опрацювати документи ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому рішенні і видати ОСОБА_1 посвідчень «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою від 12.02.2025 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 262 КАС України (без виклику сторін у судове засідання).

Ухвалою від 03.03.2025 року суд ухвалив проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Міністерство оборони України протиправно відмовив позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ( далі по тексту ОГД) у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , військовослужбовця Збройних Сил України, з посиланням на те, що на момент смерті ОСОБА_2 перебував у стані наркотичного сп`яніння. Позивач наголошує, що сповіщенням ОТЦК, довідкою про смерть в/ч, підтверджено , що її чоловік загинув при виконанні з службових обов`язків під час захисту Батьківщини, а від так відповідно до Закону № 2011-ХІІ, позивач, як дружина загиблого, має право на отримання ОГД. Також вважаючи відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у встановленні позивачу статусу та видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) або пропав безвісти під час проходження служби необґрунтованою, незаконною, такою, що порушує право позивача на соціальний захист, тому просила позов в цій частині задовольнити повністю.

Відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, де просив суд відмовити у задоволені вимог в частині визнання протиправнимм та скасування протоколу засідання штатної комісії по встановленню причминного звязку захворювання що призвела до смерті військовослужбовця ОСОБА_2 в частині формування: «…захворювання, яке привело до смерті, та причина смерті, ТАК, повіязані з прроходжееннеям військової служби» та зобовязати відповідача змінити протокол засідання , виклавши ії в наступній редакції: «… захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, ТАК, повязані із захистом Батьківщини».

Відповідач 2 надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просив відмовити у зв`язку з тим, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не мають серед повноважень прийняття рішення про надання статусу члена сім`ї загиблого.

Відповідач 3 подав до суду підзив на позовну заяву, де просив суд відмовити у задоволені вимог в повному обсязі, оскільки 15.10.2024 року рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_8 , оформленим з протоколу від 15.10.2024 року № 11, відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби. Зазначене рішення було обґрунтовано, тим що відповідно до висновку судово-медичної експертизи по факту смерті військовослужбовця ОСОБА_2 виявлено морфін та амфетамін. Тобто, відмовляючи у наданні статусу Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, виходило з того, що смерть військовослужбовця є наслідком адміністративного правопорушення та дій у стані норкотичного сп`яніння, посилаючись на ч. 1 ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідач 4 подав до суду підзив на позовну заяву, де просив суд відмовити у задоволені вимог в повному обсязі оскільки ОСОБА_1 заявлена лише похідна позовна вимога до Міністерства оборони України щодо зобов`язання Міністерства оборони України (в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум) нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одноразову грошову допомогу після смерті її чоловіка військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі та в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 21.11.2012 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одружена з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 рокук № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» 27.02.2022 року ОСОБА_5 був прийнятий на війскову службу до Військової частини НОМЕР_2 за мобілізацією (довідка від 05.10.2022 року № 2733, видана Військовою частиною НОМЕР_2 ).

Згідно довідки командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.04.2024 року № 1594/3/968, старший солдат ОСОБА_2 приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії) з 01.03.2022 року по 26.06.2022 року; з 12.07.2022 по 18.07.2022 року; з 05.10.2022 року по 06.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 25.12.2022 року; з 30.112.2022 року по 31.01.2023 року; з 11.02.2023 року по 30.05.2023 року; з 16.06.2023 року по 20.09.2023 року; з 01.10.2023 року по 07.12.2023 року; з 18.12.2023 року по 09.03.2024 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер під час лікування внаслідок захворювання «легенево-серцева недостатьнісь (09.03.2024), двобічна пневманія (08.03.2024)», які відповідно до висновку 18 регіональної ВЛК, оформленого протоколом від 30.04.2025 року № 1470, пов`язані із проходження військової служби.

Центральною військово-лікварською комісією Збройних сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця Протоколом (витяг) від 04.01.2025 року № 102 встановлено, що захворювання старшого солдата ОСОБА_2 , 1988 року народження, «двобічна пневмонія, легенево-серцева недостаточність», яке послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.03.2024 року серія НОМЕР_3 , виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), лікарським свідоцтвом про смерть від 11.03.2024 року № 91, виданим комунальним некомерційним підприємством «Миколаївська обласна клінична лікарня» Миколаївської обласної ради», військово-обліковою та медичною документацією, є захворенням, яке призвело до смерті та причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби.

За резуоттатами розгляду скарги та наданих до ЦВЛК ЗС України копій медичних та військово-облікових документів ОСОБА_2 підстав для задоволення вимог, викладених у скарзі від 09.12.2024 року щодо перегляду постанови про причиний звязок захворювань та причин смерті, оформлених вимтягом з протоколу засідання 18 Регіональної військово-лікарської комісії від 30.04.2024 року № 1740 та прийняття постанови про причиний звязок цих захворювань у формуванні : «Захворювання, яке призвело до смерті та причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини», не встановлено.

По факту смерті ОСОБА_2 позивачу видано довідку про причину смерті форми 106/о № 91 від 11.03.2024 року.

Позивач звернулась із заявою, в якій просила вирішити питання про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168, у зв`язку із загибеллю чоловіка молодшого сержанта ОСОБА_2 .

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 17.01.2025 року № 6/290 позивача повідомлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 передбачає виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі або у разі смерті внаслідок порашення (контузії, травми, каліцтва), тоді як смерть ОСОБА_2 , згідно наданих докуменитів, не є наслідком отриманного порашення (контузії, травми, каліцтва), а настала внаслідок захворювання.

Оскільки старший солдат ОСОБА_2 помер в наслідок захворювання, яке не поязано з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), отриманним у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, право на отримання одноразоврї грошової допомоги визначається відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови № 975. Документи були поверненні на доопроцювання.

Позивачка звернулась із заявою, в якій просила вирішити питання про встановленням їй статусу «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав бузвісті під час проходження віськової служби», у зв`язку із загибеллю чоловіка молодшого сержанта ОСОБА_2 .

Листом від 07.11.2024 року № 1/2/9181 позивача повідомлено, що при токсилогічному дослідженні сечі ОСОБА_2 виявлені МОР-рositiv, AMP-рositive (протокол патологоанатомічного дослідження від 11.03.2024 року № 61). Враховуючи зазначене, вбачається що дія Закону України «Про соціальний і правровий захист військовослужбовців та членів іх сімей» не поширюється на членів сімї ОСОБА_2 та видача посвідчень «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» не передбачена.

Позивач не погоджується з протоколом засідання штатної 18 регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 30.04.2024 року № 1740 в частині встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, у колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , вважає протиправним висновок комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 з питань розгляду матеріалів пов`язаних з встановленням статусу «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» щодо відмови у всталеновленні статусу, а також не нарахуваням та здійсненя виплат позивачу одноразової грошової допомоги після смерті її чоловіка, військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі та в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168, узв`язку з чим звернулась до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд зазначає, що відповідачем не заперечується факт проходження ОСОБА_2 , військової служби у складі Збройних Сил України та його участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ, забезпеченні їх здійснення у певні календарні періоди. Натомість, спірним є питання щодо визначення у протоколі засідання військово-лікарської комісії від 30.04.2024 року № 1740, формулювання причини смерті «Захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби».

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, в межах заявлених позовних вимог, зазначає наступне:

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі та раніше за текстом Закон № 2011-XII), дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 18 Закону № 2011-XII, вдова (вдівець) загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік) військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, які перебували на його утриманні, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення № 402), згідно з пунктом 1.3 глави 1 розділу І якого, основним завданнями військово-лікарської експертизи є, серед іншого: визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3 глави 2 розділу І Положення № 402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі ЦВЛК); ВЛК регіону; ВЛК евакуаційного пункту; ВЛК пересувної госпітальної бази.

Пунктом 21.5 глави 21 розділу ІІ Положення № 402 визначено перелік формулювань про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв.

Підпункт «а» п. 21.5 глави 21 розділу II Положення № 402 »Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України.

Підпункт «є» п. 21.5 глави 21 розділу II Положення № 402 «Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, крім захворювань (поранень, контузій, каліцтв, травм), які виникли (одержані) в періоди служби, передбачені підпунктами «а», «ґ» цього пункту, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.

Суд зазначає, що формулювання «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» (підпункт а)) має відповідати наявністю таких обов`язкових складових, як: безпосередня участь в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України.

В даному випадку, з матеріалів справи судом встановлено, що згідно довідки командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.04.2024 року № 1594/3/968, старший солдат ОСОБА_2 приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії) ) з 01.03.2022 року по 26.06.2022 року; з 12.07.2022 по 18.07.2022 року; з 05.10.2022 року по 06.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 25.12.2022 року; з 30.112.2022 року по 31.01.2023 року; з 11.02.2023 року по 30.05.2023 року; з 16.06.2023 року по 20.09.2023 року; з 01.10.2023 року по 07.12.2023 року; з 18.12.2023 року по 09.03.2024 року ОСОБА_2 під час лікування помер внаслідок захворювання: «Легенево-серцева недостатьнісь (09.03.2924), двобічна пневманія (08.03.2024)», які відповідно до висновку 18 регіональної ВЛК (протокол від 30.04.2024 року № 1470) пов`язані із проходження військової службим.

Отже, відсутня одна з обов`язкових складових для висновку щодо необхідності формулювання причини смерті, як «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».

Таким чином, суд дійшов висновку, що визначення відповідачем у протоколі від 30.04.2024 року № 1740 причинно-наслідкового зв`язку захворювання зі смертю ОСОБА_2 відповідно до підпункту «є» п. 21.5 глави 21 розділу ІІ Положення №402 відповідає фактичним обставинам справи, а тому є правомірним.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України (в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум) нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одноразову грошову допомогу після смерті її чоловіка військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі та в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 суд зазначає, що ч. 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом п. 2ч. 1 ст 4 КАС України публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статус юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

При цьому, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. При визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно- владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Відсутність позовних вимог до суб`єкта владних повноважень на які поширюється юрисдикція адміністративних судів згідно зі ст.19 КАС України, свідчить про те, що цю справу (в межах заявлених вимог) не можна вважати справою адміністративної юрисдикції.

Водночас, позивачем не оскаржується (як основна вимога) рішення Комісії Міністерством оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.12.2024 року № 47/д про повернення документів на доопрацювання, оскільки смерть ОСОБА_2 пов`язана із захворюванням, яке пов`язане із проходженням військової служби (витяг з протоколу засідання 18 Регіональної військово-лікарської комісії від 30.04.2024 року № 1740).

Також позивач просить суд зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та здійснити виплату їй одноразової грошової допомоги після смерті її чоловіка, військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі та в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168.

Оскільки до компетенції Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою ОГД МОУ входить розгляд документів та прийняття Рішень про призначення та або відмову в призначенні грошової допомоги, та Комісія, як уповноважений орган, не проводить нарахування та виплату ОДГ особам, суд вважає, що такий шлях захисту порушеного права є невірним, й в цій частині позовних вимог позивачеві належить відмовити.

Частиною 2 ст. 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Стосовно позовних вимог щодо:

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно оформити документи для видачі ОСОБА_1 посвідчень «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув(помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 та подати оформлені документи до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнання протиправним висновку комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 з питань розгляду матеріалів пов`язаних з встановленням статусу «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби», оформлений протоколом № 11 та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 опрацювати документи ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому рішенні і видати ОСОБА_1 посвідчень «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув(помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

Суд зазначає, що як вже встеновлено судом:

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 21.11.2012 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одружена з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9

Згідно довідки командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.04.2024 року № 1594/3/968, старший солдат ОСОБА_2 приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії) з 01.03.2022 року по 26.06.2022 року; з 12.07.2022 по 18.07.2022 року; з 05.10.2022 року по 06.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 25.12.2022 року; з 30.112.2022 року по 31.01.2023 року; з 11.02.2023 року по 30.05.2023 року; з 16.06.2023 року по 20.09.2023 року; з 01.10.2023 року по 07.12.2023 року; з 18.12.2023 року по 09.03.2024 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер під час лікування внаслідок захворювання «легенево-серцева недостатьнісь (09.03.2024), двобічна пневманія (08.03.2024)», які відповідно до висновку 18 регіональної ВЛК, оформленого протоколом від 30.04.2025 року № 1470, пов`язані із проходження військової служби.

Протоколом (витяг) від 04.01.2025 року № 102 встановлено, щахворювання старшого солдата ОСОБА_2 , 1988 року народження, «Двобічна пневмонія. Легеннво-серцева недостатність», яке послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджуєтьсч свідоцтвом про смерть від 14.03.2024 серія НОМЕР_3 виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса, лікварським свідоцтвом про смерть від 11.03.2024 № 91 виданим комунальним некомерційним підприємством « Миколоаївська обласна клінична лікарня» Миколаївської обласної ради «, військово-обліковою та медичною документацією Захворювання , яке призвело до смерті та причина смерті , так, повязані з проходженням військової служби.

Відповідно до Протоколу патологоанатомічного дослідження від 11.03.2024 року № 61 при токсилогічному дослідженні сечі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , виявлені МОР-рositiv, AMP-рositive.

На звернення позивача до відповідача 3 із заявою про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця, який загинув під час проходження служби, 15.10.2024 року рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_8 , оформленим протоколом № 11, відмовлено у видачі посвідчення та повернуто подані заявником документи без реалізації, у зв`язку з виявленням в сечі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , МОР-рositiv та AMP-рositive . Через це відповідач вважає, що дружина загиблого ОСОБА_2 право на одержання відповідного посвідчення на пільги не має.

Позивач вважає відмову відповідача у видачі посвідчення необґрунтованою та незаконною і такою, що порушує її права на соціальний захист.

Щодо даної частини позовних вимог суд зазначає наступне:

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон № 2011-XII.

За змістом ст. 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону № 2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-XII його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Частиною 2 ст. 3 Закону № 2011-XII встановлено, що його дія не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону № 2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом (ч. 6 ст. 18 Закону № 2011-XII).

Частиною 13 ст. 14 Закону № 2011-XII передбачено, що особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 28.05.1993 року прийнято постанову № 379 Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, якою затверджено Порядок видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі Постанова № 379).

Відповідно до п. 1 Постанови № 379 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

З аналізу вищевикладених норм законодавства встановлено, що в разі смерті військовослужбовця під час проходження військової служби, члени сімей військовослужбовців мають право на пільги, гарантії та компенсації, а також на отримання посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців.

При цьому Постанова № 379 не має розширеного тлумачення підстав, як для видання, так і відмови у видачі посвідчення, окрім як загибелі (смерті) чи пропажі безвісти під час проходження військової служби військовослужбовця.

Таким чином, визначальним є проходження військовослужбовцем військової служби та настання в даний проміжок часу відповідної події, як то загибелі (смерті) чи пропажі безвісти.

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 року № 1366 до Постанови № 379 внесено зміни, зокрема назву Постанови викладено у редакції «Про посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби», затверджено Порядок видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, та форми посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, згідно з додатками 1-3 (далі Порядок № 379).

Згідно з п. 2 Порядку № 379 посвідчення є документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом № 2011-XII.

Відповідно до п. 3 Порядку № 379 підставою для видачі посвідчення є: витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу; свідоцтво про смерть військовослужбовця або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім; документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузія, каліцтво) тощо), який підтверджує, що військовослужбовець загинув (помер) не внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або що загибель (смерть) сталася не внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти).

Посвідчення видаються батькам, дружині (чоловіку) у разі, коли вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, дітям, які не досягли повноліття, або повнолітнім дітям - особам з інвалідністю з дитинства військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти (і за рішенням суду визнані безвісно відсутніми) під час проходження військової служби (п. 4 Порядку № 379).

За змістом п. 5 6 Порядку № 379 для отримання посвідчення особа із числа зазначених у пункті 4 цього Порядку (далі заявник) звертається особисто або через свого представника із заявою (в довільній формі), зокрема, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця Збройних Сил або Держспецтрансслужби, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

У заяві зазначаються прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка звертається для отримання посвідчення, спосіб комунікації (поштова адреса та/або адреса електронної пошти, номер телефону), сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, військове звання такого військовослужбовця, його прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), військове формування, у списках особового складу якого він/вона перебував/перебувала на дату смерті/зникнення безвісти.

Разом із заявою подаються: копія документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус (за наявності технічної можливості доступу до відомостей про зазначені документи стосовно заявника копії таких документів заявником не подаються); документи, що підтверджують сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження або шлюб); фотокартка члена сім`ї (крім дітей, які не досягли повноліття) розміром 2,5 х 3,5, де зображення обличчя має складати 65-70 відсотків фото; висновок медико-соціальної експертної комісії щодо повнолітньої дитини військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, про визнання її особою з інвалідністю з дитинства; рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, селищної, сільської, районної в місті (у разі утворення) ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування, влаштування у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, чи влаштування їх у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу).

Згідно із п. 7 Порядку № 379 для проведення перевірки інформації про військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, членів його сім`ї Міноборони, МВС, СБУ, Управління державної охорони, Служба зовнішньої розвідки, Адміністрація Держспецзв`язку мають право отримувати інформацію з державних реєстрів шляхом надання безпосереднього доступу, електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 9 Порядку № 379 посвідчення видається протягом 30 календарних днів з дня надходження відповідної заяви з усіма необхідними документами.

За приписами п. 11 Порядку № 379 посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

З огляду на викладене, положення Закону № 2011-XII та Порядку № 379 не поширюються, зокрема на членів сім`ї військовослужбовця, у разі коли він помер під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

Згідно довідки командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.04.2024 року № 1594/3/968, старший солдат ОСОБА_2 приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії) з 01.03.2022 року по 26.06.2022 року; з 12.07.2022 по 18.07.2022 року; з 05.10.2022 року по 06.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 25.12.2022 року; з 30.112.2022 року по 31.01.2023 року; з 11.02.2023 року по 30.05.2023 року; з 16.06.2023 року по 20.09.2023 року; з 01.10.2023 року по 07.12.2023 року; з 18.12.2023 року по 09.03.2024 року.

Відповідно до висновку 18 регіональної ВЛК (протокол від 30.04.2024 року № 1470) заворювання, яке призвело до смерті та причина смерті ОСОБА_2 , так, повя`зані з проходженням військової служби.

Відповідно до п. 1.2, 1.3 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402 (далі Положення № 402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема, визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Згідно пункту 21.30 розділу І Положення № 402 постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), що зумовило безпосередню, основну причину смерті, приймається в одному із формулювань, вказаних у пунктах 21.5, 21.6 розділу II цього Положення, з обов`язковим додаванням перед словом «ТАК» або «НІ» слів «яке призвело до смерті, та причина смерті».

У випадках коли причину смерті не встановлено, ВЛК приймає постанову про причинний зв`язок смерті військовослужбовця (особи, звільненої з військової служби) з військовою службою, а у постанові про причинний зв`язок слова «Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), яке призвело до смерті, та причина смерті» не зазначаються.

Тобто, військово-лікарська комісія встановлює причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця.

Разом з тим, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження скасування чи внесення змін до рішення військово-лікарської комісії від 30.04.2024 року № 1740 по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв ОСОБА_2 .

Відмова відповідача у видачі позивачам пільгового посвідчення з підстав того, що дія Закону № 2011-ХІІ не поширюється на позивача, оскільки виявленні в крові загиблого військовослужбовця концентрації алкоголю, яка перевищує допустиму норму, не є обґрунтованою, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що смерть ОСОБА_2 пов`язана із вчиненням ним дій у стані наркотичного сп`яніння.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

При цьому, суд акцентує увагу, що, на членів сім`ї не поширюються положення Закону № 2011-XII лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення активних дій самим військовослужбовцем, який знаходиться у стані алкогольного ( наркотичного ) сп`яніння. Сам факт знаходження військовослужбовця у стані у стані наркотичного або токсичного сп`яніння на час настання смерті не є підставою для відмови у видачі посвідчення.

Тобто, відповідачем не доведений факт вчинення військовослужбовцем дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

Для ефективного та належного захисту прав позивача, на думку суду, слід зобов`язати відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби відповідно до форми і порядку, передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» від 28.05.1993 року № 379.

Такий спосіб захисту прав позивача суд вважає належним та доцільним для повного відновлення порушеного права позивача.

В силу положень ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розоділу судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підтвердження понесенних витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 27.01.2025 року № 7; розрахунок суми гонорару адвоката за надання правничої допомоги; квитанцію від 10.02.2025 року на суму 20000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України).

У відповідності до ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на вищезазначені норми, суд дійшов висновку, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17.

Також, відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

При цьому, згідно з ч. 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує те, що згідно п. 4.1 договору від 27.01.2025 року № 7, за за послуги, що надаються адвокатом у відповідності із умовами цого договору, клієнт сплачує адвокату гонорар в порядку та розмірі, узгодженому сторонами в додатку 1 у цьому договорі

Згідно розрахунку суми гонорару адвоката за надання правової допомоги, до наданих послуг увійшли:

- додатковий аналіз справи, консультації, адвокатські запити 6000,00 грн;

- написання позовної заяви 5000,00 грн;

- представлення інтересів в суді першої інстанції 9000,00 грн.

Суд звертає увагу, що послуги з досудового отримання документів входить до послуг зі складання позовної заяви, що передбачає вивчення та опрацювання необхідної кількості документів, аналіз законодавства та судової практики, підготовку правової позиції та узгодження її з клієнтом.

Враховуючи те, що гонорар адвоката встановлено у фіксованому розмірі, надання додаткових документів, які б підтверджували розмір гонорару, обсяг наданих послу, витраченого часу не є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19, від 18.08.2022 року у справі № 340/323/21, від 10.11.2022 року у справі № 640/24023/21.

Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року усправі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд також звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 01.02.2023 року у справі №160/19098/21, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн, на відшкодування яких у позивача виникло право за результатами розгляду цієї справи, підлягають зменшенню.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що за результатами розгляду цієї справи відшкодування витрат на професійну правничу в сумі 5000,00 грн відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Судові витрати та витрати на правничу допомогу стягуються з відповідача 3.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 139, 241 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_4 ) до 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (вул. Пироговська, 2, м. Одеса, 65044, ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) та Міністерства оборони України (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049, ) задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 видати ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби відповідно до форми і порядку, передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» від 28.05.1993 року № 379.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) судові витрати у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) та виптрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.10.2025 року.

Суддя О.В. Малих