Справа № 200/2700/25
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року справа №200/2700/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Блохіна А.А., секретаря судового засідання Бабіч Є.О., за участю позивача ОСОБА_1 ,представника відповідача Придатько Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року у справі № 200/2700/25 (головуючий І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про скасування наказу, поновлення на посаді,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі відповідач, Головне управління, ГУДПС), в якому провив:

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Донецькій області від 11.12.2024 № 705-о Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності працівників ГУ ДПС, що регламентовано пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу;

-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Донецькій області або на іншій рівнозначній посаді, що дорівнює посаді начальника відділу;

-затвердити наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Донецькій області або про поновлення ОСОБА_1 на іншій рівнозначній посаді, що дорівнює посаді начальника відділу в Головному управління ДПС у Донецькій області;

-стягнути з Відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення до дня поновлення на посаді начальника відділу в Головному управлінні ДПС у Донецькій області;

-обчислення середнього заробітку провести виходячи з заробітку фактично пропрацьованого працівника, що займає посаду начальника відділу за два повних останніх місяців календарного року, в якому було звільнено позивача.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

Визнав протиправним та скасував наказ Головного управління ДПС у Донецькій області від 11.12.2024 року № 705-о Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності працівників ГУ ДПС, що регламентовано пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Донецькій області або на іншій рівнозначній посаді, що дорівнює посаді начальника відділу.

В іншій частині позовних вимог, -відмовив.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, звернувся з апеляційною скаргою на прийняте рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог і прийняти нове про задоволення позовних вимог у цій частині.

Скарга обґрунтована, зокрема, тим, що законодавство прямо вимагає врахування переважного права на залишення на роботі.

Згідно зі статтею 42 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається зокрема: працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Матеріали справи підтверджують віднесення позивача до вказаного кола осіб (копія трудової книжки, яка підтверджує тривалий безперервний стаж, документ за яким залишилося менше трьох років до пенсійного віку).

Встановлені судом істотні грубі процедурні порушення порядку звільнення, зокрема подання до суду фальсифікованих протоколів «Про направлення документів», та інші істотні порушення, є недотримання відповідачем передбачених законом форм і порядку ознайомлення службовця з рішенням щодо звільнення. Такі дії дійсно мають прямі правові наслідки, в тому числі у вигляді незаконності звільнення та поновлення порушених прав. Суд не врахував ігнорування відповідачем положень статті 42 КЗпП України, яка гарантує переважне право на залишення на роботі. Під час звільнення, питання щодо переважного права на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалося, що є порушенням статті 42 КЗпП України.

Також, скаржник покликаючись на приписи статті 235 КЗпП України, зазначає, що внаслідок незаконного звільнення він дійсно був позбавлений можливості виконувати свої трудові обов`язки та отримувати заробітну плату, що прямо суперечить положенням трудового законодавства України. Отже, відповідач створив ситуацію вимушеного прогулу не з вини позивача, що підтверджується як обставинами справи, так і судовою практикою. Таким чином, позивачу повинна бути виплачена компенсація середнього заробітку за період, протягом якого він був незаконно позбавлений можливості здійснювати свою трудову діяльність.

Позивач зазначає, що він не заявляв позовні вимоги щодо відшкодування вимушеного прогулу під час зупинення дії трудового договору. Вимушеним прогулом слід вважати період з дати мого незаконного звільнення - 20.12.2024 по дату поновлення на посаді.

Починаючи з дати звільнення автоматично втратив дію наказ ГУ ДПС від 11.08.2023 №256-о «Про призупинення дії трудових договорів». Автоматичного поновлення дії наведеного наказу у разі поновлення на роботі, Законом №2136-IX, не передбачено, новий наказ про зупинення дії трудового договору Відповідач не складав та взагалі на момент подання апеляційної скарги на посаді не поновив.

Діючим законодавствам та проектом Закону України «Про відшкодування шкоди завданої потерпілому внаслідок збройної агресії Російської Федерації», непередбачено відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Через незаконне звільнення невиплату заробітної плати, позивач був позбавлений можливості отримувати дохід, який би йому належав після відновлення дії призупиненого трудового договору.

Таким чином, незаконне позбавлення можливості працювати та отримувати заробітну плату в цей час є фактичним обмеженням та скороченням прав на гідне пенсійне забезпечення.

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, також, звернувся з апеляційною скаргою на прийняте рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині і прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скарга обґрунтована, зокрема, тим, що ОСОБА_1 з 27.12.2022, за його заявою, був переведений на посаду начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення (наказ ГУ ДПС від 26.12.2022 № 457-о «Про особовий склад») та, як і раніше, залишився в простої.

Наказом ДПС України від 15.06.2023 № 468 «Про внесення змін до наказу ДПС від 28.03.2022 № 173» ГУ ДПС були повернуті для виконання майже всі повноваження. Для забезпечення належної та безперебійної роботи ГУ ДПС керівники структурних підрозділів пропонували працівникам, що перебували в простої, припинити простій та приступити до виконання обов`язків. При припиненні простою в роботі працівників враховувалось, перш за все, можливість та бажання фахівця працювати. Станом на 14.08.2023 було припинено простій в роботі 248 працівників ГУ ДПС. Позивач ОСОБА_1 залишився в простої.

Відповідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 № 440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» (далі постанова КМУ №440) визначено, що робота державних службовців та працівників державного органу за межами України допускається лише у разі службового відрядження, оформленого в установленому порядку. Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року № 69 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі постанова КМУ №69) обмежує право на виїзд за кордон. ГУ ДПС ОСОБА_1 до Федеративної республіки Німеччини в службове відрядження не відправляло.

Наказом ГУ ДПС від 11.08.2023 № 256-о «Про призупинення дії трудових договорів» (далі наказ № 256-о) відповідно до статті 13 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, у зв`язку з порушенням вимог постанов КМУ №440 та №69, з 14 серпня 2023 року з ОСОБА_1 була призупинена дія трудового договору.

Відповідно до змін у штатному розписі штатна чисельність посад в управлінні правового забезпечення скоротилась на 20 одиниць: з 34 до 14, в складі відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування була скорочена посада начальника відділу, яку обіймав ОСОБА_1 .

Зазначає, що попередження про звільнення надіслано ОСОБА_1 12 листопада 2024 року з використанням месенджера Telegram, та повідомлено, що припинення державної служби та звільнення відбулось 20 грудня 2024 року, тобто не раніше ніж через 30 календарних днів після отримання ОСОБА_1 інформації про наступне звільнення.

Наказом Головного управління ДПС у Донецькій області від 11.12.2024 № 705-о (далі Наказ № 705-о) припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 20 грудня 2024 року з посади. Про прийнятий наказ повідомлено 20 грудня 2024 року відповідно до частини 1 статті 91 Закону № 889-VІІІ на мобільний телефон ОСОБА_1 НОМЕР_1 з використанням месенджера Telegram.

З лютого 2022 року по дату звільнення ОСОБА_1 перебував на зв`язку, проте, до управління персоналу з інформацією про бажання відновити дію трудового договору та приступити до виконання обов`язків не звертався.

Вакантні посади в ГУ ДПС для запропонування ОСОБА_1 в період з дати його попередження про наступне звільнення до дати звільнення були відсутні. Перелік вакантних посад станом на дату звільнення ОСОБА_1 був доданий до відзиву на адміністративний позов Позивача.

На зазначені в переліку посади мають бути призначені фахівці, які працювали на відповідних посадах до змін у штатному розписі, та були призначені на умовах, визначених частиною п`ятою статті 10 Закону України від 12 травня 2015 року № 389- VІІІ «Про правовий режим воєнного стану». Наявність вакансій зумовлена забороною законодавством переведення на інші посади державної служби таких осіб. Призначення цих державних службовців на посади державної служби категорії «Б» відбуватиметься за результатами спеціальної перевірки.

Позивача неодноразово було попереджено про існування обставин які унеможливлюють виконання трудових обов`язків між ним та відповідачем поки він перебуває за кордоном, позивач не вчинив будь яких дій щодо відновлення дії трудового договору, зокрема щодо перебування за кордоном, що свідчить про небажання позивачем приступити до роботи. Тобто факт знаходження позивача за кордоном, унеможливлював та унеможливлює виконання ним трудових обов`язків.

Здійснивши аналіз положень статті 9-1 Закону № 889-VIII, Верховний Суд у постанові від 09.08.2022 у справі № 380/876/21 дійшов висновку про альтернативність вибору керівником державної служби способів доведення інформації або документів до відома державного службовця: особисто, поштою, електронною поштою, використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку. При чому, вибір одного із зазначених способів доведення інформації не тягне за собою обов`язку одночасного використання іншого. Крім того, у вказаній постанові суд звернув увагу, що законодавцем у вищенаведеній нормі Закону № 889-VIII не визначено імперативних вимог щодо вибору конкретного виду відправлення документів державного службовця, який, в розумінні Закону № 889-VIII, вважатиметься належним повідомленням. Указана правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 22.12.2022 у справі № 160/8601/20, від 16.03.2023 у справі № 520/10516/2020.

З огляду на викладене, враховуючи зазначення в особовій справі позивача номеру телефону саме НОМЕР_1 на месенжер Telegram якого було надіслано Протоколи, ГУ ДПС наполягає, що ним повідомлено Позивача належним чином, у спосіб дозволений діючим законодавством.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу повивача в якому просив залишити її без задоволення, задовольнити скаргу відповідача.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що позивач оскаржує рішення суду не лише в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення до дня поновлення на посаді, а судового рішення в цілому.

ГУ ДПС не погоджується з рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.06.2025 у справі №200/2700/25, яким частково задоволено позовні вимоги Позивача ОСОБА_1 , вважає його незаконним та необґрунтованим в частині задоволених позовних вимог, про що подану відповідну апеляційну скаргу.

Усвідомлюючи, що в період призупинення дії трудового договору відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець не зобов`язаний виплачувати працівнику заробітну плату, здійснювати гарантійні та компенсаційні виплати, що тягне за собою невключення цього періоду до страхового стажу для призначення пенсії, ОСОБА_1 не звертався ні до керівництва ГУ ДПС, ні до підрозділу персоналу з приводу можливості відновлення дії трудового договору, виходу на роботу та отримання «доходу, який має ключове значення для формування страхового стажу та майбутніх пенсійних виплат».

Листом ГУ ДПС ОСОБА_1 був попереджений про зміну істотних умов державної служби, а саме: визначення йому місця роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

10 липня 2025 року ОСОБА_1 був надісланий наказ ГУ ДПС від 10.07.2025 № 159-о «Про відновлення дії трудового договору», яким скасовано призупинення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , начальником відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення, та відновлена його дія з 21 липня 2025 року (копії наказу та протоколу доведення інформації або документів до відома державного службовця додаються).

21 липня 2025 року з офіційної електронної скриньки управління персоналу ГУ ДПС ОСОБА_1 було надіслане повідомлення нагадування про відновлення дії трудового договору та зміну місцезнаходження ГУ ДПС (скрін відправлення додається).

21 липня 2025 року, на електронну скриньку управління персоналу ГУ ДПС від ОСОБА_1 надійшов лист в якому останній вважає що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.06.2025 у справі № 200/2700/25 ГУ ДПС не виконано, безпідставно посилаючись, що в наказі ГУ ДПС від 30.06.2025 № 136-о «Про виконання рішення суду» його поновлено на посаді з приміткою (поза штатом). Пряма мова: «поновлення працівника поза штатом є імітацією виконання судового рішення та кадровими маніпуляціями». Також, ОСОБА_1 зазначив, що ГУ ДПС листування здійснюється з порушенням порядку направлення вихідної кореспонденції у зв`язку з чим вважає іх не направленими та не доведеними до відома.

Оскільки протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення з листом від 01.07.2025 від ОСОБА_1 не надійшла заява про звільнення внаслідок незгоди на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби, він визнаний таким, що погодився на продовження проходження державної служби з визначенням йому робочого місця за новою адресою.

06 серпня 2025 року ОСОБА_1 направлено лист ГУ ДПС від 06.08.2025 № 11815/6/05-99-11-02-13 «Про визначення робочого місця та вихід на роботу» (далі лист ГУ ДПС від 06.08.2025) та копія наказу ГУ ДПС від 06.08.2025 № 191-о «Про визначення робочого місця» (копії листа, наказу та протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця додаються). Листом ГУ ДПС від 06.08.2025 ОСОБА_1 запропоновано прибути на робоче місце та виконувати обов`язки, визначені посадовою інструкцією начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення, до вирішення питання щодо переведення його на іншу посаду, передбачену штатним розписом.

Також, у відповідь на зазначене вище повідомлення ОСОБА_1 надіслав лист від 08.08.2025 яким визначив, що знаходиться у вимушеному прогулі. Так, всупереч декларативним заявам дії ОСОБА_1 свідчать про те, що в нього немає наміру працювати в ГУ ДПС та, ймовірно, перетинати кордон України. В іншому випадку він би з`явився на робочому місці одразу після поновлення на посаді, виконував посадові обов`язки, отримував заробітну плату та не турбувався про страховий стаж для призначення пенсії. Принаймні повідомив би керівництву ГУ ДПС при причину своєї відсутності на роботі з наданням підтвердних документів.

Що стосується порушення відповідачем гарантованого ОСОБА_1 статтею 42 Кодексу законів про працю України переважного права на залишення на роботі, відповідач зазначає, що перевага надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. ОСОБА_1 не працював майже 2 роки: з 24 лютого 2022 року по 13 серпня 2023 року перебував в простої, з 14 серпня 2023 року по 20 грудня 2024 року призупинена дія трудового договору. Тому скаржник вважає, що важко було визначити рівень кваліфікації та продуктивності працівника, якщо він не виконує свої обов`язки.

Також, відповідно до табеля обліку використання робочого часу управління правового забезпечення ГУ ДПС за липень 2025 року (що додається) у ОСОБА_1 з 21.07.2025 по 31.07.2025 зазначені неявки з нез`ясованих причин.

Від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що відповідач у своєму відзиві стверджує, про нібито виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.06.2025 у справі №200/2700/25.

Викладенні обставини стосовно прийняття наказу ГУ ДПС від 30.06.2025 №136-о, в частині поновлення на посаді поза штатом та інших протиправних дій вчинених на підставі цього наказу не є предметом та підставою позову, який розглядається у справі №200/2700/25.

Суд не вправі надавати правову оцінку та досліджувати обставини, наданим відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу в цієї частині, а також поясненням та долученим документам, оскільки вони не стосуються предмету та підстави позову у справі №200/2700/25, не підлягають перегляду в апеляційному порядку у цієї справі та є предметом позову у справі №200/5079/25, про існування якої повідомляється суд і про існування якої відомо відповідачу.

Щодо стягнення середнього заробітної плати щодо вимушеного прогулу, зазначає, що вимушений прогул починається з дати звільнення до дня поновлення на посаді начальника відділу в ГУ ДПС.

Представник відповідача фактично намагається переконати суд, що у випадку, якщо громадянин України перебуває за кордоном для проходження лікування від тяжких поранень, отриманих унаслідок військової агресії, на нього не поширюються конституційні права та державні гарантії захисту від незаконного звільнення.

Позивач звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня довідка про аналіз продуктивності праці та кваліфікації позивача у порівнянні з іншими працівниками, які обіймають рівнозначні або нижчі посади.

Відсутність такої довідки свідчить про недотримання процедури визначення переважного права на залишення на роботі. Це призвело до фактичного надання невмотивованої та необґрунтованої переваги іншим державним службовцям перед позивачем і є порушенням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби.

Від позивача надійшов відзив на скаргу відповідача в якому просив залишити її без задоволення та задовольнити скаргу позивача.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що прийняття незаконного Наказу від 11.12.2024 №705-о, про звільнення є порушення Конституційного та міжнародного права на державну службу. Однак Відповідач вважає, що це право не розповсюджується на позивача, а тому не є порушеним.

Твердження відповідача про те, що право на державну службу не розповсюджується на позивача, не лише суперечить Конституції України, а й є ознакою дискримінаційного ставлення. Конституційне право на рівний доступ до державної служби не передбачає жодних винятків чи дискреції з боку державного органу.

Таким чином, Наказ №705-о від 11.12.2024 не лише є незаконним у сенсі порушення норм національного законодавства, а й свідчить про пряме порушення гарантованих міжнародним правом прав на доступ до державної служби, захист від свавільного звільнення та ефективний правовий захист.

Також позивач зазначає, що відповідач порушує питання перебування позивача у Німеччині, не зважаючи на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, докладно пояснив всі підстави цього перебування та суд надав правову оцінку аргументам відповідача з цього питання.

Позивач зазначає, що перебування за кордоном не було пов`язане з відпочинком чи розвагами або особистими корисними інтересами, а з метою лікування та реабілітації після тяжких поранень, отриманих у результаті бомбардувань м. Маріуполь у 2022 році, внаслідок яких позивач фактично втратив зір.

17.03.2025 на офіційно визначену позивачем електронну адресу », (яку визначив раніше для листування з відповідачем, під час вступу на державну службу та листуванням під час проходження служби), отримав повідомлення про звільнення нібито у зв`язку зі скороченням штату, без належного інформування та з порушенням процедури.

Позивач щодо порушення ним на думку Відповідача вимог постанови від 12.04.2022 №440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» та Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №69 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України», зазначив, що указані нормативні акти не мають відношення до спірних правовідносин, а перетин кордону відбувся під час перебування у простою та у подальшому у призупинених трудових відносинах, за наказами відповідача без ініціативи та згоди позивача.

Відповідач не надає суду жодних належних та допустимих доказів про фактичне доведення наказу ДПС України №468, повідомлення про припинення простою та необхідності стати до роботи, надання можливості приступити до виконання службових обов`язків.

Доводи відповідача про відсутність професійного розвитку через не реалізацію індивідуальної програми професійного розвитку не відповідають дійсності.

Також, від позивача надійшло клопотання в якому просив визнати дії Відповідача щодо подання документів та пояснень, які не стосуються предмета спору, зловживанням процесуальними правами, не приймати та не враховувати як належні докази документи та пояснення , що не мають відношення до предмета спору.

В судовому засіданні відмовився від клопотання.

Від відповідача надійшли додаткові пояснення.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що доводи позивача, який посилається на документи 2006, 2015 та 2016 років, а саме автобіографії та довідку про взяття на облік особи, переміщеної з окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, з відомостями про належний йому номер телефону, не можуть бути прийняті як належне підтвердження актуальності цієї інформації у 2025 році.

Тому наявність у позивача певного телефонного номера у минулих роках жодним чином не спростовує достовірності інформації з бази даних ДПС станом на 2025 рік, яка відображає фактичний стан речей на момент спірних правовідносин.

Надані позивачем документи 2006, 2015, та 2016 років не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази відповідно до статей 72, 73 КАС України, оскільки вони не підтверджують фактичний стан правовідносин на момент виникнення спору та не мають значення для правильного вирішення справи. Зазначені документи є застарілими й не відображають актуальної інформації, яка має оцінюватися судом з урахуванням обставин, що існували на час розгляду спору.

Від позивача надійшла відповідь на додаткові пояснення.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що наведеними позивачем номерами телефонами не зважаючи на їх застарілість та неактуальність позивач користується не один десяток років, а тому аргумент Відповідача щодо можливості зміни телефонних номерів не має жодного відношення до суті справи, оскільки надані контактні дані залишаються чинними та використовуються протягом тривалого часу.

Отже, посилання відповідача на нібито застарілість автобіографій та довідки тимчасово переміщеної особи не відповідає дійсності.

Таким чином, надані додаткові пояснення відповідача не ґрунтуються на нормах законодавства, суперечать фактичним обставинам справи та спрямовані виключно на не належному супроводженні справи, виправдання власної недбалості та приховуванні документів, які обов`язково повинні зберігатися в особовій справі державного службовця, є спробою фальсифікувати судовий процес та уникнути відповідальності за ненадання належних доказів.

Ненадання оригіналів або копій документів, що мають значення для правильного вирішення справи та мають зберігатися в особовій справі, свідчить про свідоме порушення процесуальних норм та маніпулювання доказами.

Позивач в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Відповідно Наказу ГУ ДПС від 18.01.2021 № 38-о, ОСОБА_1 з 19.01.2021 був призначений на посаду державної служби категорії Б заступника начальника управління супроводження судових справ начальника відділу супроводження в судах податкових спорів окремих категорій Головного управління ДПС у Донецькій області.

Наказом ГУ ДПС від 19.05.2022 № 89-о Про встановлення простою в роботі структурних підрозділів Головного управління ДПС у Донецькій області та запровадження дистанційної роботи, встановлено режим простою.

Відповідно Наказу ГУ ДПС від 26.12.2022 № 457-о Про особовий склад ОСОБА_1 з 27.12.2022 був переведений на посаду начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення, але фактично позивач обов`язки не виконував через впроваджений режим простою, що сторонами не заперечується.

Головним управлінням ДПС у Донецькій області було видано Наказ від 01.08.2024 №567 Про внесення змін до наказу ДПС від 12.11.2020 №644, відповідно до п.1 якого, наказано внести зміни до наказу ДПС від 12.11.2020 №644 Про затвердження чисельності працівників територіальних органів ДПС (зі змінами), а саме затвердити чисельність працівників територіальних органів Державної податкової служби України у новій редакції. Відповідно до якого чисельність працівників Головного управління ДПС у Донецькій області становить - 400 одиниць, у тому числі орієнтовна чисельність працівників ДПІ - 39 одиниць.

Наказом ГУ ДПС від 11.08.2023 № 256-о Про призупинення дії трудових договорів відповідно до статті 13 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану та у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, з 14 серпня 2023 року з ОСОБА_1 була призупинена дія трудового договору.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 18 липня 2024 року № 832 Деякі питання Державної податкової служби України та наказу Державної податкової служби України від 01.08.2024 № 567 Про внесення змін до наказу ДПС від 12.11.2020 № 644 штатна чисельність ГУ ДПС скорочена на 625 одиниць: з 1025 до 400.

Наказами ГУ ДПС від 11.11.2024 № 328 Про зміни в організаційній структурі Головного управління ДПС у Донецькій області та від 11.11.2024 № 86-ф Про введення в дію переліку змін до штатного розпису внесені відповідні зміни до організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС, що введені в дію з 12 листопада 2024 року. В трудових відносинах з ГУ ДПС на зазначену дату перебувало 711 працівників, з них, 421 працівник працювали на робочих місцях, з 237 призупинено дію трудового договору. Призначення працівників відповідно до змін у штатному розписі відбувалось за пропозиціями керівників структурних підрозділів в період з 12.11.2024 по 05.12.2024.

Відповідно до змін у штатному розписі штатна чисельність посад в управлінні правового забезпечення скоротилась на 20 одиниць: з 34 до 14, в складі відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування була скорочена посада начальника відділу, яку обіймав ОСОБА_1 , що також сторонами не заперечується.

Листом ГУ ДПС від 12.11.2024 № 12206/6/05-99-11-02 на мобільний номер НОМЕР_1 з використанням месенджера Telegram було надіслано попередження про наступне звільнення, згідно змісту якого зазначено, що на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 18 липня 2024 року № 832 Деякі питання Державної податкової служби України, відповідно до наказу Державної податкової служби України від 01.08.2024 № 567 Про внесення змін до наказу ДПС від 12.11.2020 № 644, у зв`язку із введенням в дію наказом Головного управління ДПС у Донецькій області (далі - ГУ ДПС) від 11.11.2024 № 328 Про зміни в організаційній структурі Головного управління ДПС у Донецькій області змін до організаційної структури ГУ ДПС та наказом ГУ ДПС від 11.11.2024 № 86-ф Про введення в дію переліку змін до штатного розпису змін до штатного розпису ГУ ДПС, скорочується чисельність працівників ГУ ДПС.

Відповідно протоколу від 12.11.2024 доведено інформацію або документи до відома державного службовця; телефон відправника +38 ; телефон одержувача НОМЕР_1 ; найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи ОСОБА_2 .

Відповідно Наказу ГУ ДПС від 11.12.2024 № 705-о, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу, відповідно до наказу Державної податкової служби України від 01.08.2024 № 567 Про внесення змін до наказу ДПС від 12.11.2020 № 644, у зв`язку із введенням в дію наказом Головного управління ДПС у Донецькій області від 11.11.2024 № 328 Про зміни в організаційній структурі Головного управління ДПС у Донецькій області змін до організаційної структури ГУ ДПС та наказом ГУ ДПС від 11.11.2024 № 86-ф Про введення в дію переліку змін до штатного розпису змін до штатного розпису ГУ ДПС, скороченням чисельності працівників ГУ ДПС, ОСОБА_1 з 20 грудня 2024 року звільнено з посади начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників ГУ ДПС відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Відповідно протоколу від 20.12.2024 доведено інформацію або документи до відома державного службовця; телефон відправника НОМЕР_1 ; телефон одержувача НОМЕР_1 ; найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи ОСОБА_2 .

Листом № 3304/6/05-99-11-02-20 від 17.03.2025, наданим у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 07.03.2025 року, Головне управління ДПС у Донецькій області повідомило позивача про звільнення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 1, 2, 4, 7 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено неодноразово та на даний час триває.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон №389-VIII), у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Згідно з ст.1 Закону України 15 березня 2022 року № 2136-IХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136), цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону № 2136-IX, у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон № 889-VIIІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889), зазначений закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII, посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до статті 62 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також:1) не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця; 2) виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців; 3) дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів.

Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки.

Згідно з частиною 1, 2 статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Згідно із частиною 1, 2 статті 41 Закону, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

КЗпП України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці та за змістом статті 2-1 якого рівність трудових прав громадян України, недопущення дискримінації у сфері праці.

Частиною 3 статті 29 КЗпП України передбачено, що ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею.

Відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

За положенням статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

За правилами статті 9-1 Закону №889-VIII, доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України Про державну службу постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1042 затверджено Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого (Порядок - №1042).

Відповідно до п. 1-3 Порядку, цей Порядок визначає процедуру фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону України Про державну службу (далі - Закон).

Інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Вимоги до форми і змісту протоколу визначені пунктом 4 Порядку №1042.

Такий протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити: 1) дату, час та місце складення протоколу; 2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону; 3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю; 4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо); 5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю; 6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи; 7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю; 8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол; 9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом; 10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо). Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом. Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Отже належними доказами на підтвердження факту доведення інформації або документів до відома державного службовця є документи пошти, в тому числі електронної, чи інших засобів зв`язку, які засвідчують факт відправлення саме цих документів державному службовцю (за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку про які він повідомив під час вступу та проходження служби та які зазначені у його особовій справі). При цьому, у разі використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку належним доказом факту доведення інформації або документів державному службовцю таким шляхом є саме протокол, складений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з вимогами частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що наказ про звільнення був реалізований в період дії статті 87 Закону № 889-VIII у відповідній редакції , а також, що звільнення фактично відбулося на підставі скорочення, суд зазначає, що, у рамках спірних правовідносин, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення попередження у строк 30 календарних днів та здійснення пропозиції вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача.

При цьому, оскільки законодавством передбачена можливість звільнення за відсутністю можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду, відповідач повинен довести відсутність таких вакансій або відмову позивача.

Недотримання передбачених законом форм і порядку ознайомлення службовця є істотним процедурним порушенням, що тягне за собою правові наслідки у вигляді незаконності звільнення та поновлення порушених прав. При цьому законодавець передбачив альтернативність вибору керівником державної служби способів доведення інформації або документів до відома державного службовця: особисто, поштою, електронною поштою, використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 140/16991/20.

Досліджуючи питання щодо дотримання відповідачем вимог законодавства в частині надіслання позивачу попередження про звільнення та наявність пропозиції державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби, судами встановлено, що ГУ ДПС листом від 12.11.2024 № 12206/6/05-99-11-02 на мобільний номер НОМЕР_1 з використанням месенджера Telegram було надіслано попередження про наступне звільнення позивача. Відповідно протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця, протокол складено 12.11.2024 року; телефон відправника +38 ; телефон одержувача +38 .

При цьому, матеріали справи не містять доказів щодо належності позивачу вказаного телефонного номеру (заява позивача поданої у відповідності ч.3 статті 9-1 Закону №889-VIII, інші заяви складені позивачем з зазначенням номеру телефону тощо).

Наявні матеріали справи, зокрема, заяви позивача подані при вступі на державну службу та проходженні служби у ДПС у 2006, 2015 та 2016 роках свідчать про наявність у позивача інших номерів та електронної адреси, про які відповідач був обізнаний, що не заперечується останнім, на які відповідач не здійснював надіслання попередження, зокрема, про звільнення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач був об`єктивно позбавлений можливості належно ознайомитися зі змістом попередження про можливе звільнення та зробити усвідомлений вибір щодо подальшого проходження державної служби.

Також, матеріалами справи свідчать, що позивачу не було відповідачем запропоновано всі наявні вакантні рівнозначні посади державної служби, та з урахуванням відсутності згоди або незгоди позивача з запропонованими посадами, відсутність винятку який би передбачав можливість пропонувати позивачу нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Щодо посилання відповідача про відсутність бажання позивача приступити до виконання обов`язків під час виконання цього рішення суду, колегія суддів зазначає, що вказане твердження є припущенням, та такі обґрунтування не ґрунтується на положеннях законодавства оскільки закон не покладає на працівника зобов`язань вчиняти певні дії, які свідчать про бажання або небажання продовжувати виконання трудових обов`язків.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Працівник вважається звільненим з роботи без законних підстав тоді, коли не доведено наявності обставин, за якими його звільнено, або коли не доведено вчинення ним дій, за які його звільнено, або коли за такі дії закон не передбачає можливості звільнення.

Таким чином, відповідачем недодержано вимоги частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» стосовно строків письмового повідомлення про наступне звільнення, та запропонування посад за їх наявністю.

Також, Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.

Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15 травня 2020 року у справі № П/811/2408/15, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, від 30 січня 2025 року справа № 640/26300/19 та інш.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а вказано, що приписи частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування. Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом від 04 вересня 2025 року у справі №440/10892/24.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 320/13326/23 зазначає, що у цій справі спір пов`язаний з дотриманням процедури звільнення і зумовлених цим гарантій у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ДПС України без скорочення чисельності та штату державних службовців, тобто, іншими словами, передбачених Законом №889-VIII гарантій у випадку звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону. В умовах дії воєнного стану ця процедура не змінилася, принаймні в тому, що звільнення з названої підстави передбачає пропонування посад (якщо є посади, які можна пропонувати під час дії попередження про наступне звільнення). Тут варто нагадати також про положення частини першої статті 41 Закону №889-VIII, за змістом якої державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті) без обов`язкового проведення конкурсу за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Подібний висновок Верховний Суд уже викладав в постанові від 29 листопада 2023 року в справі №160/1643/23, де попри нетотожний суб`єктний склад, незмінними (однаковими) є гарантії, передбачені частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII, позаяк підставою звільнення в обох випадках є пункт 1 частини першої цієї статті.

Також, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 320/13326/23 зазанчив, що із цих же міркувань не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що передбачену другим абзацом частини п`ятої статті 10 Закону №389-VIII заборону переведення потрібно розуміти у значенні, вжитому в абзаці 3 часини третьої статті 87 Закону №889-VIII, як відсутність можливості запропонувати відповідну посаду, оскільки, як уже зазначалося, з уведенням воєнного стану зазначена процедура в частині пропонування посад не змінилася. Іншими словами, правила про те, що в описаній ситуації відповідний орган (суб`єкт) має право не пропонувати посади, а це безумовно погіршувало б становище працівника, Закон не містить, водночас «відсутність можливості», про яку вказує відповідач, це обставина, яка підлягає доказуванню в кожному конкретному випадку і її наявність не може презюмуватися повсюдно (в усіх без винятку випадках) в зв`язку із самим лише фактом уведення воєнного стану і, тим більше, як наслідок застосування іншої правової норми з нормативно-правового акта, що не врегульовує відповідних процедур.

Також зазначив, що Закон №2136-IX не містять положень, які б передбачали, що встановлені частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII гарантії підлягають обмеженню і не застосовуються у період дії воєнного стану.

Право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007).

Відповідач не надав суду достатніх, належних та допустимих доказів вчинення дій пов`язаних з врахуванням переважного права позивача на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю, як це встановлено нормою абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Посилання відповідача на те, що на позивача не розповсюджується положення щодо переважного права на залишення на роботі, колегія суддів не враховує, оскільки як зазначалось вказані обставини позивач зобов`язаний перевіряти при звільненні позивача з роботи, що ним не було виконано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами позивача про недотримання відповідачем зазначених вимог частини 3 статті 87 Закону №889-VIII.

Щодо посилання скаржника на перебування позивача за кордоном та застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 № 440, від 27 січня 2023 року № 69, колегія суддів зазначає, що вказане питання не є спірним та не було підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Донецькій області від 11.12.2024 року № 705-о Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності працівників ГУ ДПС, що регламентовано пункт 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Донецькій області або на іншій рівнозначній посаді, що дорівнює посаді начальника відділу.

Проте, судом першої інстанції помилково не визначено дату, з якої позивач підлягає поновленню, а саме наступного робочого дня після дати звільнення (яка є останнім робочим днем особи) - 23 грудня 2024 року, що зумовлює зміну рішення у відповідній частині.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає, наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положення частини другої статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі №751/1198/18, від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20, від 08.05.2024 року у справі №593/1161/21.

Колегія суддів зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, внаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця (таке поняття дав Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 708/447/23).

Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 708/447/23 вказав, що виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість належним чином реалізовувати працівником своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, внаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Верховний Суд у постанові від 07.02.2024 у справі № 522/7990/17 вказав, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

У постановах Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 234/15372/17 та від 05.01.2024 у справі № 204/8655/21, у справі № 132/3064/21 від 20.03.2024 викладено такі висновки: оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року і в цьому не було вини працівника; при частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена; висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Верховний Суд у постанові від 25.10.2023 у справі № 209/2875/21 вказував, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Так, принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

З огляду на викладене, оскільки у даному випадку судом встановлена вина роботодавця, який незаконно звільнив працівника, наявні підстави для виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо посилання відповідача з чим погодився суд першої інстанції на те, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Головним управлінням ДПС у Донецькій області були наявні, але враховуючи їх призупинення, не передбачали виконання працівником роботи за укладеним трудовим договором, не свідчить про позбавлення працівника роботодавцем можливості виконання своєї трудової функції та отримання заробітної плати, колегія суддів зазначає, що у даному випадку підставою яка дає право особі на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є саме наявність порушення з боку роботодавця приписів законодавства в частині звільнення працівника.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку №100, відповідно до абзацу четвертого пункту 2 якого збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абзац п`ятий пункту 2 Порядку №100).

Відповідно до абзацу восьмого пункту 2 Порядку №100 якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 Порядку №100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Оскільки на час звільнення позивач перебував на простої, а у подальшому було зупинено дію трудового договору без виплати заробітної плати, у нього відсутній розрахунковий період, тому для розрахунку береться установлена позивачу тарифна ставка, посадовий (місячний) оклад.

За довідкою відповідача, позивачу за його посадою станом на грудень 2024 встановлено посадовий оклад у розмірі 21020 грн., доплати за ранг у розмірі 700 грн., вислуга років (50% окладу) у розмірі 10510 грн.

Середньоденна заробітна плата для компенсації вимушеного прогулу позивача обрахована відповідно до п. 4 Порядку № 100 виходячи із посадового окладу у розмірі 21020 грн., помноженої на 12 місяців на поділеної на 365 календарних днів та становить 691,07 грн (21020 грн * 12 міс/ 365 днів).

Таким чином при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного розрахунку: 123 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 691,07 грн. (середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) = 85 001,61 грн. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Отже, позовна вимога, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 85 001,61 грн.

За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. 311, 315, ч.ч. 3, 4 ст. 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 р. у справі № 200/2700/25 - скасувати в частині відмовлених позовних вимог, прийняти нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

«Стягнути з Головного управління ДПС у Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2024 по 23.06.2025 у розмірі 85 001,61 грн.»

Змінити абзац третій резолютивної частини Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 р. у справі № 200/2700/25 виклавши у наступній редакції:

«Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження судових спорів з окремих питань оподаткування управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Донецькій області або на іншій рівнозначній посаді, що дорівнює посаді начальника відділу, з 23 грудня 2024 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.»

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 р. у справі № 200/2700/25 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 30 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: А.В. Гайдар

А.А. Блохін