Справа № 420/2393/25
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2393/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткове)

30 жовтня 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» про ухвалення додаткового судового рішення по справі №420/2393/25, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення і картки відмови, стягнення коштів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 року було частково задоволено адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ».

Визнано протиправним та скасовано рішення Одеської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України про коригування митної вартості товару №UA500110/2024/000158/1 від 30.12.2024 року.

Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA500110/2024/000400 від 30.12.2024 року.

В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог, а саме про стягнення з Одеської митниці за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» суми матеріальних збитків у розмірі 136 009,62 грн. (що є витратами на оплату митно-брокерських послуг) судом було відмовлено.

Від представника товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» до суду надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення по справі №420/2393/25 в якій заявлено клопотання про стягнення з Одеської митниці на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу в сумі 31 000,00 грн. та судового збору у сумі 26 058,15 грн.

Від представника Одеської митниці до суду надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення по справі.

Відповідно до положень частини 1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (частина 3 ст. 252 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми права, суд робить висновок, що клопотання представника позивача про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.ч.1-4 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI (далі Закон №5076-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п.п. 1, 2, 6 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, Порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» також роз`яснено, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» (як клієнтом) та адвокатським об`єднанням «Юріс Феррум» (як адвокатським об`єднанням) (далі сторони) було укладено Договір про надання правової допомоги від 07.01.2025 року (далі Договір) (в редакції Додаткової угоди №1 від 07.01.2025 року), за п.1.1 якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно п.4.1 Договору загальна сума гонорару за цим Договором становить 53 000,00 грн., без ПДВ, та складається із наступних сум:

- 31 000,00 грн. за надання правової допомоги в суді першої інстанції;

- 22 000,00 грн. - за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

Додатково до суду представником підприємства було надано акт надання правової допомоги №1 від 24.09.2025 року до Договору про надання правової допомоги від 07.01.2025 року, в якому зазначено детальний опис правничих послуг, наданих адвокатським об`єднанням товариству з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» під час розгляду по суті адміністративної справи №420/2393/25.

Аналізуючи вищевказані матеріали суд враховує обсяг та якість підготовлених та наданих адвокатом до суду документів, що стосуються спірних правовідносин, а також факт розгляду справи в порядку загального позовного провадження та особистої участі адвоката в судових засіданнях по справі в приміщенні суду.

Разом з тим, суд враховує заперечення представника відповідача, що заявлені до відшкодування витрати у розмірі 31 000,00 грн. на професійну правничу допомогу є неспівмірними із обсягом наданих адвокатом послуг позивачу.

А тому, вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд зазначає, що наведені позивачем докази та доводи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір не лише повинен бути доведений, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Виходячи з наведеного суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання представника позивача в частині стягнення судових витрат на правову допомогу з Одеської митниці у розмірі 15 000,00 грн. В іншій частині в задоволенні клопотання про стягнення судових витрат на правову допомогу слід відмовити.

Щодо стягнення судового збору суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

відповідно до ч.3 ст.161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно ч. 10 ст. 169 КАС України заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.

Відповідно до ч. 1 та пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року №3674-VI (далі Закон №3674-VI), судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону №3674-VI судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно пп.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано юридичною, встановлюється ставка судового збору у сумі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 1 п.3 ч.2 ст.4 Закону №3674-VI встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано юридичною особою, встановлюється ставка судового збору у розмірі 1-го прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 3 ст. 6 Закону №3674-VI визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік від 19.11.2024 року №4059-IX, з 01 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімум працездатних осіб на місяць у розмірі 3 028,00 гривень.

Ціна позову була розрахована від різниці заявленої декларантом вартості товарів та скоригованої митної вартості товарів у загальному розмірі 43 957,96 дол. США, що становить 1 831 235,86 грн.

Водночас суд зазначає, що в адміністративному позові заявлені як вимога майнового характеру, так і вимога немайнового характеру.

Таким чином, позивачу необхідно було сплатити за подання адміністративного позову у справі судовий збір як за подання до суду позовних вимоги немайнового характеру (2 422,40 грн., у розрахунку 3 028,00 * коефіцієнт 0,8), так і майнового характеру (21 974,83 грн., у розрахунку: (1 831 235,86 грн. *1,5%) * коефіцієнт 0,8).

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. за позовну вимогу немайнового характеру (картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA500110/2024/000400 від 30.12.2024 року), що підтверджується платіжною інструкцією №91 від 09.01.2025 року (т.1 а.с.30), та судовий збір у розмірі 21 974,83 грн. за позовну вимогу майнового характеру (рішення про коригування митної вартості товару №UA500110/2024/000158/1 від 30.12.2024 року), що підтверджується платіжними інструкціями №90 та №92 від 09.01.2025 року (т.1 а.с.31-32).

Тобто, загальна сума судового збору за подання вказаного адміністративного позову до суду складає 24 397,23 грн.

Суд критично ставиться до посилань представника позивача у заяві про ухвалення додаткового рішення щодо включення вартості митно-брокерських послуг та оплати за переклад документів до ціни позову (яка, за твердженням позивача, складає 1 969 645,48 грн., із врахуванням різниці скоригованої митної вартості товару від заявленої вартості товару декларантом, вартості митно-брокерських послуг та оплати за переклад документів, замість вірної ціни позову у розмірі 1 831 235,86 грн.), оскільки, як вже було зазначено судом у рішенні від 08.09.2025 року, в межах спірних правовідносин отримання позивачем митно-брокерських послуг від іншого підприємства є правом, а не вимушеною процедурою при здійсненні митних формальностей при поданні митної декларації №24UА00U6 від 14.12.2024 року. Крім того, переклад документів, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, є обов`язком декларанта, а не його правом, що підтверджується ч.1 ст.254 Митного кодексу України, а тому такі витрати також не можуть бути включені до ціни позову.

Враховуючи факт задоволення судом позовних вимог позивача про визнання протиправними та скасування рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товару та картки відмови відповідача (тобто однієї майнової та однієї немайнової вимоги), суд вважає за необхідне стягнути на користь підприємства суму сплаченого судового збору у розмірі 24 397,23 грн. з Одеської митниці за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог із врахуванням ціни позову у розмірі 1 831 235,86 грн.

В іншій частині клопотання про стягнення судового збору з відповідача задоволенню не підлягає через зазначені судом обставини та розрахунки.

Керуючись приписами ст.ст. 5, 6-11, 72, 73, 77, 132, 134, 139, 143, 241, 243, 248, 252, 255, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Заяву представника позивача задовольнити частково.

Стягнути з Одеської митниці () на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» () витрати на професійну правничу допомогу у справі №420/2393/25 у розмірі 15 000,00 грн.

Стягнути з Одеської митниці () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІНЦЕС МІТ» () суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у справі №420/2393/25 у розмірі 24 397,23 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Головуючий суддя Білостоцький О.В.