Справа № 420/6848/25
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 р. Категорія: 10600000м. ОдесаСправа № 420/6848/25
Перша інстанція: суддя Левчук О.А.,

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Федусика А.Г., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 22.07.2023 № 2016 Про встановлення факту отримання бойового травмування молодшого сержанта ОСОБА_2 , спричиненого діями противника; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 оформити та видати ОСОБА_1 довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) по факту отримання ним бойового травмування (контузії) під час захисту Батьківщини 21.07.2023 поблизу населеного пункту Курдюмівка Торецької міської громади Бахмутського району Донецької області.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року позов залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що приймаючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції не врахував, що позивачем були усунуті недоліки, вказані в ухвалі про залишення позову без руху та процесуальні строки повинні бути поновлені.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке:

Ухвалою суду від 10 червня 2025 року зазначену позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк на усунення недоліків з дня отримання копії ухвали шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

Від представника позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку, в якій представник позивача вказує, що позивач не був ознайомлений під підпис із зазначенням дати з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 22.07.2023 № 2016 та з матеріалами службового розслідування, а також не брав участь у службовому розслідуванні щодо нього всупереч п. 3 розділу ІV Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого Наказ Міністерства оборони України 21.11.2017 № 608, відповідно до якого військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право, зокрема, давати пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, ознайомлюватися з актом службового розслідування тощо. Лише після отримання відповіді на адвокатський запит від військової частини НОМЕР_1 із запитуваними документами, а саме - 10.02.2025, позивач ознайомився із вказаними документами, з яких вбачається, що відповідачем встановлено факт небойового травмування позивача 21.07.2023. З наведеного вбачається, що до 10.02.2025 позивач не був обізнаний про видачу відповідачем наказу, яким визначено факт отримання бойового травмування молодшим сержантом ОСОБА_1 … поблизу населеного пункту Курдюмівка Торецької міської громади Бахмутського району Донецької області 21.07.2023, таким, що не підтверджується.. З 24.02.2022 - початку повномасштабного вторгнення рф на територію України - позивач безперервно проходить військову службу (копія військового квитка наявна в матеріалах справи) та є особою, який бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Вказане обумовлює об`єктивну неможливість звернень позивача з додатковими рапортами до військової частини НОМЕР_1 про ознайомлення з наказом щодо нього, про видачу йому довідок тощо, адже виконання таких дій є обов`язком відповідача.

Однак, 09 липня 2025 року судом позов залишено без розгляду у зв`язку з не усуненням недоліків.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1, 2 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву вказав, що позивач вимоги ухвали від 10.06.2025 року не виконав.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком судді суду першої інстанції.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, у Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, слід зазначити, що строк звернення до суду - це період часу, в межах якого особа може звернутися до адміністративного суду з позовною вимогою про захист своїх прав, свобод та інтересів.

Дотримання строку звернення до суду є однією із умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто, розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У судовій практиці ЄСПЛ (надалі - Європейський Суд), неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено.

При вирішенні справи Голдер проти Сполученого Королівства Європейський суд зазначив: «...На думку Суду, було би нерозумно, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції містив детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій і не захищав би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, а саме доступу до суду. Такі характеристики процесу як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються змісту, якщо немає самого судового розгляду» (§35 of Judgment of the European Court of Human Rights: Golder v. The United Kingdom, 21 February 1975, Published in A18).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського Суду «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), № 58112/00, п. 45, 10 липня 2003 року; «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ, та «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), № 69315/01, п. 43, 10 лютого 2005 року).

Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 року, абз. 59) наведене висновок про те, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, необґрунтована відмова в можливості доступу до суду та розгляду справи, враховуючи, що національне законодавство передбачає таку процедуру, розглядається Європейським Судом як фактична перепона у доступі до суду.

Відповідно до ч.1,2 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, «Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Діючим законодавством України не визначено іншого способу винесення законного та обґрунтованого рішення, як дотримання вимог процесуального законодавства.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що ОСОБА_1 не був ознайомлений ані з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 22.07.2023 № 2016, ані з матеріалами службового розслідування під підпис із зазначенням дати.

Також не отримував копії вказаних документів, а також не надавав пояснень, не брав участь у службовому розслідуванні щодо нього, щоб бути обізнаним про його існування.

При цьому, з огляду на те, що апелянт отримав травму 21.07.2023 під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Курдюмівка Бахмутського району Донецької області, він не міг знати про проведення щодо цього факту службового розслідування з огляду на положення ч. 5 ст. 260 Закону України Про Статут Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якого у разі якщо травма (поранення, контузія, каліцтво) військовослужбовця спричинена діями противника, відповідне розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва) не проводиться.

Лише після отримання відповіді на адвокатський запит від військової частини НОМЕР_1 із запитуваними документами, а саме - 10.02.2025 (поштове відправлення 680, трекінг відправлення додано до позову), позивач ознайомився із вказаними документами, зокрема з матеріалами службового розслідування, з яких вбачається, що відповідачем встановлено факт небойового травмування позивача.

Висновок суду першої інстанції про те, що після отримання позивачем ОСОБА_1 довідки від 12.03.2024 року № 255 йому достеменно повинно було бути відомо про не оформлення та невидачу йому довідки про обставини травми є хибним, адже матеріали справи не містять доказу отримання апелянтом вказаної довідки під підпис із зазначенням дати отримання.

Також, не підтверджуються матеріалами справи висновок суду про те, що факт та обставини звернення представника позивача ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 із запитом від 23.12.2024 року про отримання копій матеріалів службового розслідування щодо обставин травмування 21.07.2023 ОСОБА_1 та наказу, виданого за його результатами, додатково свідчить про те, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про його провадження та про не оформлення та невидачу йому довідки про обставини травми.

23.12.2024 за вих Вих. № 209 представником апелянта подано адвокатський запит до відповідача (копія додана до позову), в якому вона просила надати, зокрема:

- копії матеріалів службового розслідування щодо обставин травмування молодшого сержанта ОСОБА_1 , зафіксованого первинною медичною карткою військової частини НОМЕР_1 від 22.07.2023;

- копію наказа командира військової частини НОМЕР_1 , виданого за результатами вказаного службового розслідування.

Також, до запиту додана копія вказаної первинної медичної картки військової частини НОМЕР_1 від 22.07.2023.

З наведеного вбачається, що станом на день подання адвокатського запиту у апелянта була наявна лише первинна медична картка військової частини НОМЕР_1 від 22.07.2023 (форма 100), в якій було зафіксовано отримання травми ОСОБА_1 21.07.2023.

Прохання адвоката надати йому копії певних документів щодо клієнта свідчить лише про початок надання професійної правничої допомоги, однак не свідчить про обізнаність клієнта про існування таких документів.

Тобто, колегія суддів вважає, що при зверненні позивача до суду першої інстанції з адміністративним позовом не порушенні вимоги, встановлені КАС України, а тому адміністративний позов безпідставно залишено без розгляду.

Таким чином, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, колегія суддів дійшла висновку, що повернення позовної заяви унеможливило доступ Позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно із частиною 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті Ухвали від 09 липня 2025 року було неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана Ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року по справі № 420/6848/25, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький