Справа № 620/1788/21
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1788/21 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач/Казначейство) про:

- визнання протиправними дії ДКСУ щодо невиконання вимог статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» провести нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17 травня 2019 року і виконавчого листа № 750/3659/19 від 25 вересня 2019 року;

- визнання протиправною бездіяльності ДКСУ щодо невиконання вимог статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» провести нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17 травня 2019 року і виконавчого листа № 750/3659/19 від 25 вересня 2019 року з огляду на висновки постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року справа № 825/370/17, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року справа № 620/351/19;

- визнання, що відмова Державної казначейської служби України виконати вимоги статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також свідоме і відверте ігнорування висновків постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року справа № 825/370/17, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року справа № 620/351/19 становить порушення статті 13 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (відсутність ефективного засобу правового захисту у національній правовій системі), а також порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння своїм майном);

- стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 1 508, 22 грн (одна тисяча п`ятсот вісім гривень двадцять дві копійки) на підставі статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - три відсотки річних від своєчасно несплаченої суми за порушення тримісячного строку перерахування коштів у сумі 50 000, 00 грн на виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від травня 2019 року і виконавчого листа № 750/3659/19 за період з 30 грудня 2019 року по 30 грудня 2020 року включно шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 1 500, 00 грн за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 750/3659/19.

Чернігівським окружним адміністративним судом 17 вересня 2024 року видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 1 500, 00 грн за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 750/3659/19.

23 вересня 2024 року ОСОБА_1 через Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області подав до Державної казначейської служби України заяву про стягнення коштів на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року.

Листом від 09 жовтня 2024 року Казначейство повідомило позивачу, що виконавчий лист Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року у справі № 620/1788/21 обліковується у Казначействі з 04 жовтня 2024 року за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» за третьою чергою погашення заборгованості. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на поточний рік за бюджетною програмою передбачено 100, 00 млн. гривень. Станом на теперішній час Казначейством здійснюються заходи щодо виконання судових рішень, які відносяться до першої черги погашення заборгованості. Так, Казначейством у поточному році виконано судових рішень на загальну суму 79, 54 млн. грн, які відносяться до першої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою. Станом на сьогодні у Казначействі за бюджетною програмою обліковується невиконаних виконавчих документів на загальну суму 68, 04 млн. грн, які відносяться до першої черги погашення заборгованості, 415, 11 млн. грн, які відносяться до другої черги погашення заборгованості та 7 071, 60 млн. грн, які відносяться до третьої черги погашення заборгованості. Враховуючи викладене, питання щодо виконання судових рішень, які відносяться до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми, розглянеться Казначейством після погашення заборгованості по першій та другій чергах.

06 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із заявою про визнання протиправними дій, вчинених Казначейством на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 620/1788/21, мотивуючи тим, що відповідачем віднесено виконання виконавчого листа № 620/1788/21 до третьої черги погашення заборгованості, що свідчить про порушення строків та тривале невиконання рішення суду.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 послався на те, що відповідач, виконуючи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 620/1788/21, неправомірно відніс його виконавчий лист до третьої черги погашення заборгованості, що суперечить приписам Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Таке віднесення фактично призводить до тривалого та безпідставного невиконання рішення суду, оскільки погашення боргів у межах першої та другої черги вже обліковується на значні суми, що унеможливлює реальне та своєчасне виконання його права на отримання присудженої компенсації. Крім того, заявник зазначив, що лист відповідача від 09 жовтня 2024 року, яким його повідомлено про облік виконавчого документа у третій черзі, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не є рішенням уповноваженого керівника Державної казначейської служби України про виплату компенсації, передбаченим пунктами 50-51 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Фактично відповідач ухилився від належного виконання судового рішення, підмінивши обов`язкову постанову органу Казначейства звичайним роз`яснювальним листом. Також ОСОБА_1 наголосив, що такими діями відповідачем порушено його гарантоване статтею 129 Конституції України право на обов`язкове виконання судового рішення та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на справедливий суд і ефективний засіб юридичного захисту. Безумовне виконання рішень судів, які набрали законної сили, є елементом верховенства права, і віднесення виконавчого листа до «черги» не може виправдовувати затягування їх виконання.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 від 06 листопада 2024 року залишено без задоволення.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Казначейством фактично вчинені дії на виконання рішення суду, оскільки виконавчий лист від 17 вересня 2024 прийнято до обліку та зареєстровано у встановленому порядку за бюджетною програмою КПКВК 3504040. Суд зазначив, що Казначейство не відмовило у виконанні судового рішення, а лише повідомив заявника про порядок його виконання, зокрема про віднесення документа до третьої черги погашення заборгованості. Така інформація не свідчить про бездіяльність чи протиправність дій Казначейства, адже черговість визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, і пов`язаний із наявністю бюджетних асигнувань. Як вважав суд, положення статті 383 КАС України застосовуються лише у випадку встановлення факту невчинення суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду, тоді як у цій ситуації відповідачем підтверджено прийняття виконавчого листа, подання необхідних документів і перебування рішення на стадії виконання.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду. Зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не дав належної оцінки його доводам і доказам всупереч вимогам статті 383 КАС України. Зокрема, скаржник наголошує, що ухвала від 15 листопада 2024 року суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 лютого 2024 року у справі № 620/1788/21, а також практиці ЄСПЛ, Конституційного Суду та попереднім постановам Шостого апеляційного адміністративного суду. Суд фактично проігнорував преюдиційні обставини, встановлені у рішенні від 16 квітня 2024 року та постанові від 24 липня 2024 року, і безпідставно послався на лист Казначейства, який уже був визнаний незаконним і необґрунтованим. Крім того, дії Казначейства були протиправними, оскільки замість прийняття рішення Головою ДКСУ про виплату компенсації відповідно до статті 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, орган обмежився лише листом, чим фактично ухилився від виконання судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ДКСУ навело доводи на підтримку законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просило залишити її в силі. Зазначило, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, оскільки дублює позовні вимоги та не містить належних посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права. Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та застосував норми законодавства, зокрема статті 370 та 383 КАС України, а також Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. На виконання рішення суду органами Казначейства були вчинені всі необхідні дії в межах наданих повноважень, а лист від 09 жовтня 2024 року не є відмовою у виконанні, а лише повідомленням про порядок його здійснення. Крім того, доводи апелянта ґрунтуються на суб`єктивному трактуванні судової практики, а наведені ним приклади рішень Верховного Суду стосуються інших правовідносин.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи ДКСУ не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи, а їх повторення є свідомим ігноруванням вимог Конституції, законів України та обов`язкової судової практики. Він підкреслив, що Казначейство ухиляється від виконання рішення суду та виконавчого листа, оскільки не видало належного рішення чи постанови про виплату компенсації, передбачених статтею 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, а замість цього обмежилося формальним листом. Позивач послався на правові висновки Верховного Суду щодо преюдиційності (постанова від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16), які підтверджують, що факти, встановлені судовим рішенням, не потребують додаткового доказування. Також він зазначив, що Верховний Суд у постановах від 28 лютого 2024 року та 29 лютого 2024 року прямо визнав обов`язковість виплати компенсації Казначейством на підставі рішення чи постанови, а не листа. Крім того, ОСОБА_1 наголосив, що Казначейство зловживає процесуальними правами, свавільно тлумачить законодавство та неодноразово подає завідомо неправдиву інформацію, чим порушує принцип верховенства права і правову визначеність. Він також послався на практику ЄСПЛ, яка засуджує зловживання юристів при зверненні до суду та поданні недостовірних даних.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Надаючи правову оцінку наявності підстав для визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до частини першої статті 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

Згідно із частиною першою статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (пункт 40).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), а особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI).

Частиною першою статті 2 Закону № 4901-VI визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Відповідно до приписів частини першої статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою статті 3 вказаного Закону визначено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом № 1404-VIII, із заявою про виконання рішення суду.

З матеріалів справи слідує, що 23 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Державної казначейської служби України заяву про стягнення коштів на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року.

Тобто, позивач виконав вимоги статті 3 Закону № 4901-VI.

Обґрунтовуючи підстави взяття на облік виконавчого листа за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», Казначейство у листі від 09 жовтня 2024 року послалось на норми Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845), якими встановлено механізм виконання рішень суду за рахунок коштів бюджетної програми у межах відповідних асигнувань і черговості. Казначейство вказувало, що станом на дату обліку у нього вже накопичені значні суми невиконаних виконавчих документів першої та другої черги, тому виконання рішень, віднесених до третьої черги, можливе лише після повного погашення заборгованості попередніх черг. З огляду на це, повідомлення позивача про включення його виконавчого листа до третьої черги не є відмовою у виконанні судового рішення, а лише відображає передбачений законом порядок та фінансові обмеження, пов`язані з наявністю бюджетних призначень.

Тобто, Казначейством не відмовило ОСОБА_1 у вчиненні дій на виконання судового рішення та виконавчого листа, а лише повідомлено про порядок його виконання.

Щодо визначеного Казначейством порядку виконання рішення суду.

Абзацом другим підпунктом 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пунктом 3 Порядку № 845 передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень до органів Казначейства.

Відповідно до Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI заборгованість погашається в такій черговості:

- у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

- у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;

- у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Отже, з огляду на наведене нормативне регулювання, стягнення коштів на користь позивача у даній справі не належить ані до першої, ані до другої черги, оскільки не пов`язане з пенсійними чи соціальними виплатами, аліментами, відшкодуванням шкоди, а також не виникло з трудових правовідносин.

Таке рішення суду підпадає під категорію інших та включається до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми, що прямо передбачено приписами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI та Порядку № 845.

Це, водночас, зумовлює залежність строків виконання рішення виключно від наявності бюджетних призначень і фактичного погашення заборгованості попередніх черг, а не від бездіяльності Казначейства.

При цьому, включення виконавчого документа до визначеної законом черги погашення заборгованості та очікування на наявність бюджетних асигнувань саме по собі не свідчить про протиправність дій чи бездіяльність Казначейства, оскільки порядок виконання рішень обумовлений особливостями фінансування з державного бюджету.

Щодо позиції ОСОБА_1 про обов`язок Казначейства прийняти рішення про виплату компенсації, то пунктом 50 Порядку № 845 прямо передбачено, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів. Тобто ініціювання питання щодо нарахування та виплати такої компенсації можливе виключно після надходження відповідної заяви від стягувача.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до Казначейства із заявою про нарахування та виплату компенсації.

За таких обставин відсутні правові підстави вважати, що у Казначейства виник обов`язок прийняти рішення про виплату компенсації.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.