Справа № 520/28781/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 р. Справа № 520/28781/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.02.25 по справі № 520/28781/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до суду з позовною заявою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі відповідач, ГУ ДСНС у Харківській області), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДСНС у Харківській області щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні 03.01.2020;

- зобов`язати ГУ ДСНС у Харківській області здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 70 387,20 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДСНС у Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні 03.01.2020.

Зобов`язано ГУ ДСНС у Харківській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період 6 (шість) місяців, що передують звільненню позивача зі служби.

У задоволені інших вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив суд змінити резолютивну зобов`язальну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025, зазначивши за наслідками апеляційного перегляду чітку суму належних виплат в порядку ст.117 КЗпП.

Апелянт погодився з підставами прийняття вказаного судового рішення в розрізі наявності порушеного права позивача, яке захистив суд, але не погодився з обраним судом способом захисту його порушеного права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що обираючи свій спосіб захисту, суд першої інстанції не надав жодної оцінки наведеному позивачем розрахунку лише зазначивши формально, що обрахунок середнього заробітку є дискреційними повноваженнями відповідача, попри той факт, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а.

Апелянт наголосив, що на час його звернення до суду з позовом не було чіткої правової позиції Верховного Суду щодо застосування редакцій ст.117 КЗпП України в розрізі таких обставин, коли звільнення відбулося у період дії попередньої редакції , а остаточний розрахунок- вже за чинності поточної редакції названої норми, відтак позов був обґрунтований саме дією нині чинної редакції ст.117 КЗпП України. Разом з тим, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення Верховний Суд остаточно визначився з відповідною позицією.

Так, Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 виклав правовий висновок щодо належності врахування норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

У розглядуваній справі період затримки розрахунку при звільненні фактично підлягає розмежовуванню від редакцій ст.117 КЗпП, тобто: за частину періоду затримки з дати звільнення по 18.07.2022 середній заробіток підлягає врахуванню за весь період, однак, з урахуванням принципу співмірності, за решту періоду затримки з 19.07.2022 по дату остаточного розрахунку середній заробіток обмежено шістьма місяцями, що становить 180 днів без урахування принципу співмірності.

Зауважив, що в розрізі застосування редакції ст.117 КЗпП до 19.07.2022 належним позивачу є середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням принципу співмірності в розмірі 67 493,50 грн.

Розмір середнього заробітку з 19.07.2022 по дату остаточного розрахунку, на думку апелянта, склав 70 387,20 грн без застосування принципу співмірності відповідно до постанови Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Таким чином, сукупно відповідач має сплатити йому 137 880,70 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (67 493,50 грн + 70 387,20 грн ).

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції повинен був врахувати правові висновки постанови Верховного Суду у справі №440/6856/22, але не зробив цього.

Оскільки на час подання позову до суду вказаного правового висновку Верховного Суду у справі №440/6856/22 не існувало, а на час ухвалення рішення судом першої інстанції він вже був , наявні підстави для виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог з урахуванням цього правового висновку.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що стосовно ГУ ДСНС у Харківській області судом вже були запроваджені санкції : стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з ОСОБА_1 відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі №520/16532/23, згідно з якою з ГУ ДСНС у Харківській області на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2020 по 18.07.2022 в сумі 479,10 грн, з 19.07.2022 по 19.01.2023 в сумі 73546,75 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями.

Отже, відповідач вже поніс стягнення за рішенням суду у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи приписи ст. 61 Конституції України вважає, що повторне стягнення у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є законним.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач, проходив службу в ГУ ДСНС у Харківській області.

Згідно з Витягом з наказу (по особовому складу) №3 о/с від 03.01.2020, ОСОБА_1 було звільнено зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) за пунктом 176 підпунктом 3 (за станом здоров`я) Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу ; виключено з кадрів ДСНС України та всіх видів забезпечення (а.с.10).

26.09.2023 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/16532/23 визнано протиправною бездіяльність ГУ ДСНС у Харківській області щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по дату його звільнення за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; зобов`язано ГУ ДСНС у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період: з 01.01.2020 по 03.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі №520/16532/23, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 у справі № 520/16532/23 - скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги позивача щодо зобов`язання ГУ ДСНС у Харківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення.

Прийнято в цій частині постанову, якою зазначену позовну вимогу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ГУ ДСНС у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2020 по 18.07.2022 в сумі 479,10 грн, з 19.07.2022 по 19.01.2023 в сумі 73 546,75 грн. У задоволенні решти вимоги відмовлено.

13.05.2024 на виконання зазначеного судового рішення у справі №520/16532/23 ГУ ДСНС у Харківській області було сплачено на користь ОСОБА_1 59 590,81 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2381 від 13.05.2024; 13 324,65 грн , що підтверджується платіжною інструкцією №2382 від 13.05.2024; 1 110,39 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2383 від 13.05.2024, а всього: 74 025,85 грн.

20.09.2024 постановою Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/13061/24 зобов`язано ГУ ДСНС у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 28.02.2018 , з встановленням базового місяця - січень 2008 року; зобов`язано ГУ ДСНС у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.08.2019, із урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням проведених виплат.

28.09.2024 на виконання судового рішення у справі №520/13061/24 ГУ ДСНС у Харківській області було сплачено на користь ОСОБА_1 68 205,78 грн, що підтверджується матеріалами справи.

02.10.2024 позивач через свого представника звернувся із запитом до ГУ ДСНС у Харківській області з питання отримання інформації щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідь на цей запит ГУ ДСНС у Харківській області листом від 08.10.2024 повідомило позивачу, що у нього відсутній обов`язок щодо нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 , оскільки затримка при розрахунку відбулася не з вини ГУ ДСНС у Харківській області, а через відсутність відповідного бюджетного асигнування, виділеного головним розпорядником на виплату сум індексації за періоди, визначені в рішенні суду. Зазначив, що нормами спеціального законодавства, в тому числі Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 №623, не передбачено підстав для виплат середнього заробітку.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні 03.01.2020, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку при його звільненні та зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 03.01.2020 за період 6 (шість) місяців.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 70 387,20 грн, суд першої інстанції зазначив, що обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є виключною компетенцією відповідача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також , виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статті 101 Кодексу цивільного захисту України (далі по тексту - КЦЗ України) служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Відповідно до статті 115 КЦЗ України держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відповідно до ч.1,2 статті 125 КЦЗ України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків. Розміри, порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ).

Згідно з пунктом 1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623 (далі Інструкція №623), ця Інструкція визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, а також порядок виплат одноразової грошової допомоги при звільненні осіб рядового і начальницького складу .

Відповідно до пункту 3 розділу І Інструкції №623, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 13 розділу І Інструкції №623 встановлено, що грошове забезпечення, що належить особам рядового і начальницького складу і своєчасно їм не виплачено або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, упродовж якого особи рядового і начальницького складу мали право на нього.

Колегія суддів зазначає, що спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження служби цивільного захисту, не містить норм щодо регулювання виплати звільненим особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства стосовно осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції з приводу застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.

Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вважає помилковим висновок Верховного Суду справі №440/6856/22 про те, що після 19 липня 2022 року приписи ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, діють без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику, оскільки поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважала за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Колегія суддів зауважує, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, про що зазначено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 та у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, тому недоречними є посилання апелянта на правові висновки судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Колегія суддів звертає увагу, що на час проведення з позивачем повного розрахунку 28.09.2024 та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.

Суд першої інстанцій під час вирішення цього спору керувався приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла після набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року).

Колегія суддів не погоджується із цим висновком і зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 04.01.2020 (з дня, наступного по день звільнення) по 27.09.24 (останній день перед остаточним розрахунком), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього:

1) період з 04 січня 2020 року до 18 липня 2022 року, до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду у справі №761/9584-15-ц щодо застосування принципу співмірності, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

2) період з 19 липня 2022 року до 27 вересня 2024 року, до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, із застосуванням принципу співмірності, що

узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.

Щодо розрахунку середнього заробітку колегія суддів зазначає наступне.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період..

Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)

Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, грошове забезпечення ОСОБА_1 у листопаді 2019 року склало 12101,72 грн, у грудні 2019 року 11751,51 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці перед звільненням служби складає 391,04 грн (( 12101,72 грн за листопад 2019 + 11751,51 грн за грудень 2019) / (30 днів листопада 2019 року + 31 день грудня 2019 року)).

Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 (03.01.2020) відповідачем не проведено повний розрахунок.

Остаточний розрахунок з позивачем фактично був здійснений в два етапи на виконання судових рішень в справах №520/16532/23 та №520/13061/24 13.05.2024 та 28.09.2024 відповідно.

Колегія суддів звертає увагу, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі рішення в справі №520/16532/23 було предметом розгляду в адміністративній справі №520/16532/23 (постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024).

Під час розгляду справи №520/13061/24 було вирішено спір щодо виплати належної ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення при звільненні, рішення у справі набрало законної сили 20.09.2024.

Судове рішення в справі №520/13061/24 виконано відповідачем 28.09.2024.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що рішення в справі №520/16532/23 ухвалено Другим апеляційним адміністративним судом 02.04.2024, назване рішення набрало законної сили 02.04.2024, відтак на час вирішення справи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не настали обставини, які давала б підстави для включення до середнього заробітку сум, присуджених в справі №520/13061/24, адже рішення в цій справі фактично було виконано після вирішення спору в адміністративній справі №520/16532/23.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на звернення до суду з окремим позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням рішення суду в справі №520/13061/24.

Разом з цим, з огляду на те, що позивач самостійно обрав для себе спосіб відновлення порушеного права шляхом звернення до суду з окремими вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати, що на виконання судового рішення в справі №520/16532/23 позивачеві було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74025,85 грн за період з 04.01.2020 по 19.01.2023, тому сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача у розглядуваній справі обраховується з урахуванням судового рішення у справі №520/16532/23.

Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 (03.01.2020) відповідачем не було виплачено : грошове забезпечення з 01.01.2020 по 03.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року в загальній сумі 228, 85 грн (справа №520/16532/23) та індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 68205,78 грн (справа №520/13061/24).

Отже, зазначені виплати були сплачені позивачу поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Предметом позову ОСОБА_1 є середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, нарахованої на підставі судового рішення у справі №520/13061/24. На виконання цього судового рішення позивачу була виплачена індексація грошового забезпечення 28.09.20024 у розмірі 68205,78 грн.

Загальні кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 04.01.2020 по 18.07.2022 становить 927 календарних днів, з 19.07.2022 по 27.09.2024 (за період 6 місяців)- 185 календарних днів, всього- 1112 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з 04.01.2020 по 27.09.2024 становить 434836,48 грн ( 391,04 грн * 1112 календарних днів).

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві індексації грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 31.08.2019 по день фактичного розрахунку, колегія суддів враховує те, що впродовж проходження служби цивільного захисту (до звільнення зі служби 03.01.2020) позивач індексацію грошового забезпечення не отримував, а звернувся з цього питання вперше 14 травня 2024 року до Харківського окружного адміністративного суду із позовом - через 4 роки 4 місяці з дня його звільнення. Зазначена обставина, на переконання колегії суддів, є достатньою для застосування принципу співмірності під час обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.01.2020 по 27.09.2024.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 та від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Переходячи безпосередньо до розрахунку, колегія суддів зазначає, що спочатку визначається відсоткове співвідношення загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні позивача зі служби- 175042,91 грн (було встановлено судом у справі №520/16532/23) та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано, яка має вираховуватися від всіх належних до виплати працівнику сум при звільненні і становить 68434,63 грн (228, 85 грн грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2020 + 68205,78 грн індексації грошового забезпечення).

Отже, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 243 477,54 грн (175042,91 грн + 68434,63 грн).

Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судових рішень, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України , становить 68 434,63 грн.

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 28,11% (68434,63 грн * 100% : 243477,54 грн).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.01.2020 по 27.09.2024 , з урахуванням істотної частки 28,11 % становить: 122 232,53 грн (434836,48 грн * 28,11 % : 100%).

Разом з цим, з метою недопущення подвійного стягнення за один й той самий період в межах правовідносин щодо проходження публічної служби, які виникли між тими самим сторонами, з цієї суми має бути вирахувана сума стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 04.01.2020 по 19.01.2023 відповідно до судового рішення в справі №520/16532/23.

Відтак, належною сумою до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням рішення у справі №520/16532/23, є 48 206,68 грн (122232,53 грн 74025,85 грн), а не 137 880,670 грн, як помилково зазначив апелянт, посилаючись на правовий висновок судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, від правових висновків якої відступила Велика Палата Верховного Суду у справі № 489/6074/23.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під підчас розгляду позовних вимог ОСОБА_1 неправильно застосував положення ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин, без урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 489/6074/23 та, не зазначивши чітку суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби, тому судове рішення підлягає скасуванню в частині зобов`язання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період 6 (шість) місяців, що передують звільненню позивача зі служби, із ухваленням в цій частині постанови про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні у сумі 48206,68 грн.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі № 520/28781/24 - скасувати в частині зобов`язання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період 6 (шість) місяців, що передують звільненню позивача зі служби.

Ухвалити в цій частині постанову, якою зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні у сумі 48 206 (сорок вісім тисяч двісті шість ) гривень 68 копійок.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі № 520/28781/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк