Справа № 200/6437/25
Суддя: Черникова А.О.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року Справа№200/6437/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черникової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі-позивач), через свого представника, адвоката Трофімчука Віталія Вікторовича, який діє на підставі ордеру Серії АН №1768631 від 21 серпня 2025 року, звернулась через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС) «Електронний суд» до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі-відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії № 31 від 06.08.2025, яким відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до спеціального страхового стажу позивача, що надає право на пенсію за вислугу років, період її навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, а також періоди її роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025 та призначити позивачу з 30.07.2025 пенсію за вислугу у порядку, визначеному ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позову позивач зазначає, що має стаж роботи якого достатньо для призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

03 вересня 2025 року судом отримано від відповідача відзив на позов та додаткові докази по справі.

У відзиві на позов Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, зазначаючи, що управлінням враховано всі періоди страхового стажу позивача за наданими документами та відповідно до сплати страхових внесків на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Оскільки за періоди роботи 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009 відповідно до даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня сплата страхових внесків, у відповідача відсутні підстави для зарахування вищезазначених періодів до страхового стажу.

Щодо незарахування періодів роботи 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 у подвійному розмірі, відповідач зазначив, що оскільки «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набрав чинності 01.01.2004 року, то в подвійному розмірі на підставі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають зарахуванню періоди до 01.01.2004 року. Таким чином, після 01.01.2004 року правомірним є врахування стажу роботи в одинарному розмірі.

У зв`язку з чим, періоди роботи в психіатричному закладі охорони здоров`я до 01.01.2004 зараховуються до страхового стажу в подвійному розмірі, а починаючи з 01.01.2004 - у календарному обчисленні.

Просить суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

29 вересня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що позивач станом на 30.07.2025 мала право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788.

З 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Також зазначає, що 30.07.2025 позивач звільнена і має 34 роки 11 міс 15 днів (при необхідних не менше 30 років) право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

За таких обставин, з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Позивач зазначає, що положеннями статті 24 Закону № 1058-IV не скасовано статтю 60 Закону № 1788- ХІІ та не зупинено її дію. У зв`язку з чим вважає, що робота у психіатричних закладах охорони здоров`я, яка виконувалася особою до і після 1 січня 2004 року, зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Посилається на зазначену правову позицію щодо застосування положень статті 24 Закону № 1058-IV та статті 60 Закону № 1788-ХІІ викладена у постановах Верхового Суду від 04.12.2019, у справі № 689/872/17 та від 27.02.2020, у справі № 462/1713/17.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженими відповідними законами, дія воєнного стану неодноразово продовжувалась та станом на час розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України згідно з паспортом НОМЕР_1 який виданий Слов`янським РВ УМВС України в Донецькій області 10 липня 2000 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, зареєстроване місцезнаходження: 69005; м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б, , є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі.

30 липня 2025 року позивач звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Згідно принципу екстериторіальності заяву та документи позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та прийнято рішення №31 від 06 серпня 2025 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу.

В рішенні відповідач зазначив наступне.

Вік заявника 50 років 07 місяців 14 днів.

Страховий стаж заявника становить 34 роки 02 місяці 11 днів (з урахуванням в подвійному розмірі періодів роботи згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). Стаж особи, як працівника охорони здоров`я на 11.10.2017 року становить 24 роки 02 місяці 26 днів (з урахуванням в подвійному розмірі періодів згідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

За даними документами до страхового стажу зараховані всі періоди.

Відповідно до довідки форми РС-право до страхового стажу позивача зараховано наступним чином:

- з 01.09.1990 по 02.07.1993 - навчання - 2 роки 10 місяців 2 дні;

- з 26.08.1993 по 04.05.1994 працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - мед. заклад зі ст. 60 0 років 8 місяців 9 днів, з урахуванням кратності 1 рік 4 місяців 18 днів;

- з 05.05.1994 по 18.08.1998 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 4 роки 3 місяці 14 днів, з урахуванням кратності 4 роки 3 місяці 14 днів;

- з 19.08.1998 по 03.09.1998 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - мед. заклад зі ст. 60 0 років 0 місяців 15 днів, з урахуванням кратності 0 років 1 місяць 0 днів;

- з 04.09.1998 по 31.08.1999 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 0 років 11 місяців 28 днів;

- з 01.09.1999 по 31.12.2003 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) 4 роки 4 місяці 0 днів;

- з 01.01.2004 по 31.12.2005 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) -1 рік 11 місяців 21 днів;

- з 24.04.2006 по 31.07.2009 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 3 роки 2 місяці 26 днів;

- з 23.11.2009 по 30.11.2011 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 2 роки 0 місяців 8 днів;

- з 01.12.2011 по 31.12.2011 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 0 років 1 місяць 0 днів;

- з 01.01.2012 по 31.08.2012 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 0 років 7 місяців 28 днів;

- з 01.09.2012 по 10.10.2017 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 5 років 2 місяці 0 днів;

- з 11.10.2017 по 03.12.2018 - 1 рік 3 місяці 0 днів;

- з 04.12.2018 по 01.02.2019 - 0 років 3 місяці 0 днів;

- з 12.02.2019 по 24.09.2019 - безробіття - 0 років 7 місяців 24 днів;

- з 03.10.2019 по 16.11.2019 - безробіття - 0 років 1 місяць 22 днів;

- з 26.11.2019 по 31.03.2022 - 2 роки 4 місяці 23 дні;

- з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 0 років 1 місяць 0 днів;

- з 01.11.2022 по 30.06.2025 2 роки 8 місяців 0 днів;

Всього 34 роки 2 місяці 11 днів;

Позивач не погоджуючись із рішенням відповідача, звернулась із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

На підставі статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Проте суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 N 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788-ХІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54,55 Закону № 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788-ХІІвипливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, зазначені положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили чинність з 04.06.2019.

Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугу років необхідно керуватися статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, які визнано неконституційними.

Отже, на день звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

В межах спірних правовідносинах питання полягає у правомірності відмови у не зарахуванні відповідачем періодів трудової діяльності з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025.

У трудовій книжці позивача від 26.08.1993 року містяться наступні записи щодо спірних періодів роботи:

- 26.08.1993 позивач прийнята на посаду медичної сестри палатної 3 відділення психіатричної лікарні міста Слов`янська (запис №1);

- 31.08.1999 звільнена із займаної посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (запис №2);

- 01.09.1999 прийнята завідуючою Оріхуватським ФАП (запис №3);

- 31.12.2011 звільна за п.5 ст. 36 КЗпП України за переведенням до Оріхуватського ФП лікарської амбулаторії села Рай-Олександрівка КЗ «ЦПМСД» Слов`янської районної ради Донецької області (запис №4);

- 01.01.2012 прийнята на посаду завідувача-фельдшера ФП с. Оріхуватка (запис №5);

- 08.01.2012 переведена на посаду завідувач-сестра медична ФА с. Оріхуватка лікарської амбулаторії с. Рай-Олександрівка(запис №6);

- Наказом від 01.02.2018 Комунальний заклад «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Слов`янської районної ради Донецької області реорганізовано шляхом перетворення в Комунальне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Слов`янської районної ради Донецької області (запис №7);

- 01.11.2018 переведена на посаду сестри медичної загальної практики сімейної медицини ВП с. Оріхуватка лікарської амбулаторії с. Рай-Олександрівка (запис №8):

- 03.12.2018 звільнена за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36КЗпП України (запис №9);

- 04.12.2018 прийнята на посаду сестри медичної палати 5 відділення Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» (запис №10);

- 01.02.2019 звільнена за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (запис №11);

- 12.02.2019 виплата допомоги по безробіттю (запис №12);

- 24.09.2019 припинена виплата по безробіттю (запис №13);

- 03.10.2019 розпочата виплата по безробіттю (запис №14);

- 16.11.2019 скорочена виплата (запис №15);

- 26.11.2019 прийнята на посаду сестри медичної палатної хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Слов`янська центральна районна лікарня» (запис №16);

- 24.11.2022 переведена з посади медичної (палатної) хірургічного відділення на посаду сестри медичної (палатної) терапевтичного відділення (запис №17);

- 03.01.2023 переведена з посади сестри медичної (палатної) терапевтичного відділення на посаду сестри медичної (палатної) відділення анестезіології з ліками для інтенсивної терапії (запис №18);

- 08.07.2025 звільнена з посади згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені.

Матеріали справи також містять:

- копію наказу Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Слов`янської районної ради Донецької області від 19 січня 2012 року «Про організацію мережі закладів охорони здоров`я, що надають первинну медичну допомогу на 2012 рік»;

- довідку про підтвердження наявного трудового стаду для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записі в ній № 53 від 09.07.2025 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 працювала повний робочий день в психіатричній лікарні м. Слов`янська (в теперішній час КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня міста Слов`янська») з 26.08.1993 (наказ № 118-к від 24.08.1993) по 31.08.1999 (наказ №69-к від 17.08.1999) за посадою мед. сестри палатної виконувала обов`язки мед. сестри палатної психіатричного відділення повний робочий час, що передбачена Списком 2 розділ ХХІV, п.п. "в") код 2260000в, затвердженого КМ СРСР № 10 від 26.01.1991, що передбачено Списком №2 затвердженого КМУ №162 від 11.03.1994 розділ ХХІ, КОД: 2260000в.

Відповідач у відзиві на позов пояснює, що ним не зараховані періоди роботи 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009 відповідно до даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня сплата страхових внесків, у відповідача відсутні підстави для зарахування вищезазначених періодів до страхового стажу.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 106 Закону № 1058-XV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Суд зазначає, що фактично внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

Свою відмову у зарахуванні спірних періодів роботи у подвійному розмірі, відповідач обґрунтовував тим, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стосується наявного стажу роботи до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 1058-IV, на що суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Вимогами пункту 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» установлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Як зазначалось вище, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Суд зазначає, що редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.

При цьому стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує статтю 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію. Водночас, нормами статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

У зв`язку з чим, період роботи позивача 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025 підлягають зарахуванню.

Відповідно до статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.

Також, у постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмовляючи у зарахуванні спірних періодів роботи позивача у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідач діяв протиправно.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість прийнятого відповідачем рішення № 31 від 06.08.2025, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років та наявність підстав для його скасування.

Щодо зарахування періоду навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, то відповідно до форми РС-право до страхового стажу позивача зараховано з 01.09.1990 по 02.07.1993 - навчання - 2 роки 10 місяців 2 дні до загального страхового стажу.

Згідно пунктом «д» частини 3 статті 56 Закон № 1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Закон України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10.02.1998 №103/98-ВР (далі - Закон № 103/98-ВР) визначає правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку системи професійної (професійно-технічної) освіти, створення умов для професійної самореалізації особистості та забезпечення потреб суспільства і держави у кваліфікованих робітниках. Законодавство України в галузі професійної (професійно-технічної) освіти обов`язкове для застосування на території України незалежно від форм власності та підпорядкування закладів освіти та установ професійної (професійно-технічної) освіти (ч. 2 ст. Закон № 103/98-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону № 103/98-ВР, час навчання у закладі професійної професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Аналіз наведених вище правових норм, надає підстави для висновку, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

При цьому період навчання може бути зарахований до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільговій основі і прирівнюється до роботи, яка слідувала після навчання, за умови того, що після закінчення відповідного навчального закладу особо влаштовується на роботу саме за набутою професією.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року справа № 426/17400/16-а, від 04 березня 2020 року справа № 367/945/17, від 05 листопада 2020 року справа № 681/1567/17, від 11.07.2022 справа № 160/6695/21.

Згідно копії диплому серії НОМЕР_3 вбачається, що позивач вступила у 1990 році та закінчила навчання в Костянтинівському медичному училищі 02.07.1993, здобувши спеціальність «медична сестра», отримала кваліфікацію «медичної сестри».

Відповідно до записів трудової книжки, позивач з 26.08.1993 по 31.08.99 працювала на посаді медичної сестри палатної відділення Психіатричної лікарні міста Слов`янська.

Зміна прізвища позивача з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 .

Перерва між днем закінчення навчання позивача та днем прийняття на роботу не перевищує 3 місяці.

З урахуванням наведеного, період навчання позивача з 01.09.1990 по 02.07.1993, згідно диплому серії НОМЕР_3 належить зарахувати до спеціального трудового стажу, що надає право на пенсію за вислугу років.

Щодо вимоги позивача про призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вищевказана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказані повноваження відносяться виключно до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року та керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років від 30 липня 2025 року, з урахуванням висновків суду, зарахувавши позивачу період навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, а також періоди її роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із квитанцією про сплату №3963-0485-2654-4718 від 22 серпня 2025 року, позивачем сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене та задоволення адміністративного позову в основній частині вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в сумі 968,96 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 5-9, 12, 15, 18, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 94, 139, 241-243, 245, 246, 263, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (зареєстроване місцезнаходження: 69005; м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії № 31 від 06 серпня 2025 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 30 липня 2025 року, зарахувавши період навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, а також періоди її роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (зареєстроване місцезнаходження: 69005; м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.О.Черникова