Справа № 440/8361/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 р. Справа № 440/8361/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 19.05.25 по справі № 440/8361/24

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправними дії службових осіб Міністерства оборони України щодо підготовки та складення висновку (який вперше отримано ОСОБА_1 20.10.2023), службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що "Командування вважає, що ОСОБА_1 не має права на отримання зазначеної грошової допомоги", викладеному у супровідному листі ІНФОРМАЦІЯ_3 датованого 10 лютого 2021 року - та скасувати дане рішення як незаконне;

- визнати протиправними дії службових осіб Міністерства оборони України щодо підготовки та складення рішення (яке вперше отримано ОСОБА_1 вперше 02.12.2021) комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом з протоколу засідання комісії від 04 березня 2021 року №31, затвердженого Міністром оборони України А.Тараном 13 березня 2021 року, у якому зазначено "Розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 " по всіх вказаних у витягу з протоколу засідання Комісії МО України підставах;

- визнати протиправними дії службових осіб Міністерства оборони України щодо підготовки та складення висновку (який вперше отримано ОСОБА_1 25.10.2023) ІНФОРМАЦІЯ_2 , датованого 10 липня 2023 року, із формулюванням: "Командування вважає, що ОСОБА_1 не має права на отримання зазначеної грошової допомоги (протокол засідання Комісії від 04.03.2021 №31)" - та скасувати дане рішення як незаконне;

- визнати протиправними дії службових осіб Міністерства оборони України щодо підготовки та складення рішення (яке вперше отримано ОСОБА_1 30 січня 2024 року) Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом з протоколу засідання Комісії 19 грудня 2023 року №23/в, затвердженого заступником Міністра оборони України Ю.Джигир 20 грудня 2023 року, у якому зазначено: "Розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги громадянину ОСОБА_1 " по всіх вказаних у витягу з протоколу засідання Комісії МО України підставах;

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням 3 (третьої) групи інвалідності у зв`язку із пораненням (контузією, травмою) пов`язані з виконаним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії;

- зобов`язати Міністерство оборони України провести нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням 3 (третьої) групи інвалідності у зв`язку із пораненням (контузією, травмою) пов`язані з виконаним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії відповідно статті 16-2 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Позовні вимоги обґрунтовує посиланням на те, що в період з 19.10.1981 по 24.02.1984 проходив строкову військову службу у Збройних силах СРСР. Оскільки позивачу встановлена 3 група інвалідності з 10.11.2014 у зв`язку з пораненням (контузією) пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивач отримав право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Водночас, незважаючи на неодноразові звернення позивача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, відповідач своїми протиправними діями та рішеннями позбавило позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням 3 групи інвалідності та пораненням (контузією, травмою) пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби при перебуванням в країнах де велись бойові дії.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом з протоколу засідання від 19.12.2023 № 23/в.

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності у відповідності до вимог статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 27.12.2013 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду. Також вказав, що надані архівні довідки з архівів російської федерації не можуть вважатися достовірними, оскільки походять з архіву держави-агресора, що унеможливлює їх верифікацію, та містять численні грубі помилки в ключових даних, як-от неправильне написання прізвища (" ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 ") та дати поранення, що визнав і сам позивач у позові. Нотаріально засвідчені заяви свідків, складені через 40 років після подій, є лише суб`єктивними свідченнями та не можуть замінити офіційні первинні документи, що мали складатися на час події уповноваженими особами. Такі заяви можуть бути лише допоміжними доказами, але не є тим достовірним документом про обставини поранення, який вимагається Порядком № 975. Висновок Центральної військово-лікарської комісії (протокол № 3307) встановлює лише причинний зв`язок між пораненням та інвалідністю, але не розкриває обставин самого поранення, що є двома різними юридичними фактами, які вимагають окремих доказів. Сама ЦВЛК у своєму роз`ясненні від 28.04.2020 № 956 чітко вказала, що встановлення обставин травми не належить до її повноважень. Таким чином, жоден із наданих позивачем документів не є належним та достовірним доказом обставин поранення, як того вимагає закон.

Суд першої інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 644/5447/16-a, не врахував, що правонаступництво має визначатися не лише за фактом звільнення наказом Міністра оборони СРСР, а й за відомчою належністю військового формування. Комісія Міноборони у своїх рішеннях обґрунтовано зазначала, що витрати, пов`язані з виплатою ОГД особам, які проходили службу в Прикордонних військах, мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. Також зазначив, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що адміністративний суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень і перебирати на себе його функції. Завданням суду є контроль за легітимністю (законністю) рішень, а не ухвалення рішень по суті замість адміністративного органу. Зобов`язуючи Міноборони здійснити виплату, суд першої інстанції фактично сам перевірив документи (причому, як показано вище, зробив це помилково) і прийняв рішення, яке належить до виключної компетенції Комісії.

Позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідач надав до суду заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги.

Третя особа своїм правом на подання письмових заперечень не скористалась.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач реалізував право на державне пенсійне забезпечення та отримує пенсію відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що не заперечується сторонами.

Позивач проходив військову службу у Збройних силах СРСР з 25.10.1981 по 24.02.1984, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 25.12.2013 № 3307, поранення (контузія), так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи з 10.11.2014 у зв`язку з пораненням (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ №0186987 від 24.11.2014.

З 01.01.2017 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку з пораненням (контузія), так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в районах де велися бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ № 0563111.

Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою від 08.12.2021, у якій просив призначити одноразову грошову допомогу.

Листом від 10.02.2021 № 9/1/448 повідомлено про те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.

29 червня 2023 року позивач повторно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до витягу з протоколу комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.12.2023 № 23/в позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги.

Мотивуючи своє рішення відповідач посилався на те, що Міністерство оборони України в 1984 році не здійснювало розрахунок під час звільнення з закордонних військ КДБ СРСР, оскільки Міністерство оборони України створено 24.08.1991 відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про військові формування України" та не є правонаступником Міністерства оборони СРСР.

Витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу Прикордонних військах, мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.

Крім цього, заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення травми, каліцтва), який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги..., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975.

Висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 19.12.2013 №2320/ж , який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони країни від 25.12.2013 №3307, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва).

Висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії складається на підставі документів, передбачених пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, які не подано на розгляд комісії

Не погодившись з позицією відповідача, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з визнання протиправним та скасування рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом з протоколу засідання від 19.12.2023 № 23/в та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності у відповідності до вимог статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 27.12.2013 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно строків звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду, поновлено строк звернення до суду.

Частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частинами 1 - 2 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту заяви про поновлення строків звернення до суду, а також долучених до неї документів, в тому числі медичних документів на підтвердження того, що він перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні протягом тривалого періоду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання причин, підстав та доводів пропущення строку позивачем поважними, поновивши строк звернення до суду з даним позовом.

Право особи на ефективне поновлення у правах, доступ до правосуддя та справедливий розгляд справи є фундаментальними гарантіями, закріпленими як у національному законодавстві, так і в міжнародних актах, зокрема у статтях 8 та 10 Загальної декларації прав людини 1948 року.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain (1998), надмірний процесуальний формалізм, що позбавляє особу реальної можливості звернутися до суду або бути почутою, є несумісним із принципом верховенства права. Формальні вимоги процесу не можуть переважати сутність права на справедливий суд.

Відтак, забезпечення ефективного доступу до правосуддя передбачає не лише формальне дотримання процесуальних норм, а й гарантування їх застосування у спосіб, який не нівелює сутність прав людини.

Отже, колегія суддів вважає, що при вирішення питання строків зверненя до суду необхідно дотримуватись балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на належний судовий захист. Крім того, вказані обставини у сукупності свідчать, що в даному конкретному випадку в діях позивача немає ознак зловживання ним процесуальними правами та обов`язками, оскільки позивач вчиняв дії спрямовані на якнайшвидше подання позовної заяви.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з частини 1 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом 4 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно до підпункту б частини 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Згідно частин 1 - 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

У випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

Якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

Згідно п. 3, п. 4 п. 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Одноразова грошова допомога призначається у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується: 1) військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності I групи; 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи; 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи

Згідно пунктів 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; документа (відповідних сторінок за наявності), що посвідчує особу (паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та засвідчений в установленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту), з даними про прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи і про реєстрацію місця проживання (за наявності), військового квитка рядового, сержантського і старшинського складу (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства); документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою). У разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили, з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, або особа, звільнена з військової служби, якому (якій) виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, подає уповноваженому органові документи, копії документів, зазначені в абзацах другому - восьмому цього пункту, та копію відповідного рішення суду.

Отже, з матеріалів справи встановлено, що позивач у період з 25.10.1981 у по 24.02.1984 проходив військову службу що підтверджується військовим квитком. Відповідно до Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (Протокол № 3307 від 25.12.2013), поранення голови, лівої руки, живота, обох ніг (контузія 1983 р.) рядового у відставці ОСОБА_1 , 1963 р.н.: "Післятравматична (контузії головного мозку 1983р.) та дисциркуляторна енцефалопатія II ст. з астено-невротичним синдромом, помірним вестибуло-атактичним синдромом, мнестичним зниженням. Післятравматичний церебральний арахноїдит з лікворо-гіпертензивним синдромом, стійким цефалічним синдромом. Центральна вестибулярна дисфункція ІІ-Ш ст. Двобічна хронічна сенсоневральна приглуховатість. Гіпертонічна хвороба II ст.", що підтверджено медичними та військово-лікарськими документами, - ПОРАНЕННЯ (КОНТУЗІЯ), ТАК, ПОВ`ЯЗАНА З ВИКОНАННЯМ ОБОВ`ЯЗКІВ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ ПРИ ПЕРЕБУВАННІ В КРАЇНАХ, ДЕ ВЕЛИСЬ БОЙОВІ ДІЇ. Такий Протокол засідання Центральної військово-лікарської комісії є чинним.

Таким чином, посилання відповідача про те, що позивачем не подано висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії є безпідставним.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0186987 від 24.11.2014 року вбачається, що позивачу з 10.11.2014 встановлено третю групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення (контузії), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Крім того, до заяви про призначення одноразової грошової допомоги, крім вищезазначених документів надано: копію архівної довідки від 21.08.2020 № 21/59/3-2718, нотаріально засвідчені пояснення військовослужбовця ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Стосовно доводів апелянта, що надані позивачем копії архівних довідок з архівів російскої федерації не можуть вважатись достовірними, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Разом з тим, Законом №2783-IX зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифіковану Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, тому до документів, виданих на території російської федерації, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з російською федерацією.

Втім, 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Тому, оскільки архівні довідки є офіційними документами російської федерації, та не потребують спеціального посвідчення мають бути враховані відповідачем для прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги.

Стосовно посилань відповідача, що показання свідків є суб`єктивними свідченнями які не можуть замінити офіційні первинні документи, що мали складатись на час події уповноваженими особами, колегія суддів зазнаачє наступне.

За правилами частин 1, 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В силу приписів частини 1 статті 91 Кодексу адміністративного судочинства України показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Із показань свідків: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , колегією суддів встановлено, що поранення, контузія, травма ОСОБА_1 не пов`язані із вчиненням ним злочину або адміністративного правопорушення, вчиненням ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів у підтвердження неспроможності наданих свідками показань, їх недостовірність або відсутність обізнаності щодо обставин поранення позивача.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністратвиного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевказане, доводи апелянта стосовно неможливості врахування наданих позивачем документів з російської федерації та показань свідків є безпідставними та необгрунтованими.

Стосовно доводів апелянта про те, що позивач проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, які на момент проходження ним служби були складовою частиною Збройних Сил СРСР, однак мали окрему відомчу підпорядкованість Комітету державної безпеки СРСР. Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 року № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону Україн", правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР визначено Державний комітет у справах охорони державного кордону України, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 № 1431-ХІІ "Про військові формування на Україні" підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міноборони. Уряд України приступив до створення Збройних сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної ради, Кабінету Міністрів України і Національного банку України.

Статтею 4 Закону України від 12.09.1991 № 1543-ХІІ "Про правонаступництво України" встановлено, що органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 року № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України" установлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міноборони, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671, Міноборони є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Саме на виконання таких управлінських дій видана довідка про підтвердження проходження військової служби в Збройних Силах СРСР позивачем від 13.04.2015 № 6/449 безпосередньо ІНФОРМАЦІЯ_7 , та проведено засідання Центральної військово-лікарської комісії контузії, травм, каліцтв позивача, пов`язаних з виконуванням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

З огляду на наведені нормативні положення, оскільки позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міноборони, перебував на обліку в установі Міноборони, звідки його і звільнено, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що прийняття рішення про виплату (призначення) чи про відмову у виплаті одноразової допомоги є компетенцією комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, що діє у складі Міноборони.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.09.2018 по справі № 644/5447/16-а.

Стосовно посилань апелянта на те, що архівні довідки містять численні грубі помилки в ключових даних, як-от неправильне написання прізвища (" ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 ") та дати поранення, колегія суддів зазначає, що помилки допущенні суб`єктом владних повноважень або військовою частиною, де ОСОБА_1 проходив службу, не може ставиться в залежність права позивача на отримання ним одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності у відповідності до вимог статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 27.12.2013 року.

Враховуючи, що позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачу інвалідності III групи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом з протоколу засідання від 19.12.2023 № 23/в прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно посилань апелянта на те, що адміністративний суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень і перебирати на себе його функції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" №30985/96).

Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи контролюючим органом зазначених вище принципів при прийнятті рішення не дотримано.

Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності у відповідності до вимог статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 27.12.2013 року.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 по справі № 440/8361/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді В.Б. Русанова Я.В. П`янова