Справа № 200/5940/23
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року справа №200/5940/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Сіваченка І.В., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 р. у справі № 200/5940/23 (головуючий І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач, ГУПФУ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 17 липня 2021 року включно;

- зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію-різницю грошового забезпечення 4463,15 грн в місяць у загальній сумі 180 973,53 грн за період з 01 березня 2018 року по 17 липня 2021 року включно, відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати звіт про виконання рішення суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячної індексації грошового забезпечення з 01 березня 2018 року по 17 липня 2021 року відповідно до абзаців 4-6 пункту 5 Порядку №1078.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію-різницю грошового забезпечення в розмірі 1747,25 грн в місяць у загальній сумі 70880,11 грн за період з 01 березня 2018 року по 17 липня 2021 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про закриття касаційного провадження, задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяченка Олексія Володимировича, скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року, справу №200/5940/23 направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

До суду надійшла заява Військової частини НОМЕР_1 про закриття провадження у адміністративній справі, яка була обгрунтована тим, що справи №200/150/23 та №200/5940/23 є тотожними. В обох справах позивачем є ОСОБА_1 , а відповідачем військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України. Тобто за складом учасників справи №200/150/23 та №200/5940/23 є тотожними. В обох справах є факт проходження військової служби Позивачем у Відповідача в спірний період з 01.03.2018 року по 17.07.2021 року, та не здійснення нарахування та виплати Відповідачем у цей період індексації грошового забезпечення в загальній сумі 180 973 гривні 53 копійки. Основними нормами матеріального права в обох справах позивач визначає норми Закону України Про індексацію грошових доходів населення та прийнятого на його виконання Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2023 року № 1078, зокрема норм абзаців 4, 6 пункту 5 вказаного Порядку. Відтак, і фактичні і юридичні підстави позовів у справах №200/150/23 та №200/5940/23 є тотожними. Таким чином просить закрити провадження у справі.

15 січня 2025 року до суду від представника позивача надійшли пояснення щодо заяви відповідача про закриття провадження у справі, відповідно до яких заперечував проти її задоволення, обгрунтовуючи це тим, що при розгляді справи №200/150/23 судом не було визначено суму належної позивачу індексації грошового забезпечення, розмір щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 17.07.2021 року, не було досліджено розмір збільшення грошового забезпечення у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року, розмір належної позивачу індексації у лютому 2018 року, дані вимоги не розглядались, не були предметом оцінки, оскільки під час розгляду справи №200/150/23 відповідачем ще не було нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за лютий 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року задоволено заяву Військової частини НОМЕР_1 про закриття провадження по адміністративній справі № 200/5940/23, закрито провадження по адміністративній справі № 200/5940/23 за позовом ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду у суді першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначено, що при розгляді справи №200/150/23 судом не було визначено суму належної позивачу індексації грошового забезпечення, розмір щомісячної індексації- різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 17.07.2021, не було досліджено розмір збільшення грошового забезпечення у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року, розмір належної позивачу індексації у лютому 2018 року, дані вимоги не розглядались, не були предметом оцінки, оскільки під час розгляду справи №200/150/23 відповідачем ще не було нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за лютий 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Після виконання рішення суду у справі №200/150/23 змінились обставини справи, а саме: у позивача виникло право на отримання індексації-різниці грошового забезпечення з 01 березня 2018 року.

Відповідачем же при здійсненні розрахунку індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 17.07.2021 порівняно не всі складові грошового забезпечення, як наслідок на думку відповідача сума підвищення грошового забезпечення внаслідок підвищення посадових окладів перевищила суму індексації, яка належала позивачу до виплати у березні 2018 року та на думку відповідача позивачу не належна до виплати індексація-різниця грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 17.07.2021 року, що не було предметом оцінки та розгляду судом у межах справи №200/150/23.

Отже, під час розгляду справи №200/150/23 було відсутнє порушення прав позивача в частині невиплати індексації-різниці грошового забезпечення за період 01.03.2018 року по 17.07.2021 року оскільки право на її отримання виникло з моменту виплати відповідачем індексації грошового забезпечення за лютий 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 4258,75 грн.

У справі №200/5940/23 предметом розгляду вже є правильність встановлення відповідачем розміру індексації-різниці грошового забезпечення у грошовому еквіваленті починаючи з 01.03.2018 року, право на яку описано у постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що на момент розгляду справи №200/150/23 позивачу ще не була нарахована індексація грошового забезпечення за лютий 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року та у суду не було можливості встановити чи перебільшила сума збільшення грошового забезпечення внаслідок підвищення посадових окладів суму індексації, що склалась у місяці підвищення посадових окладів із застосуванням базового місяця січень 2008 року, дані питання не оцінювали та не досліджувались судом, то обставини у справах №200/150/23 та №200/5940/23 є різними, що унеможливлює ототожнення адміністративних позовів.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 жовтня 2017 року №213 ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та всі види забезпечення.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2021 року №141 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки від 07 листопада 2022 року позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_4 з 26 лютого 2022 року.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про видачу довідки про розмір основних та додаткових видів грошового забезпечення, копій карток особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення, довідку про розмір виплати індексації грошового забезпечення, розрахунок належної суми індексації грошового забезпечення за період з 09 жовтня 2017 року по 17 липня 2021 року.

Відповідачем надано відповідь від 09 лютого 2023 року №0221, в якій повідомлено, що надати довідку про розмір основних та додаткових видів грошового забезпечення, копій карток особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення, довідку про розмір виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у 2017-2020 роках не є можливим, оскільки особисті картки на грошове забезпечення за 2017-2020 роки відправлені до Центрального архіву Національної гвардії України. Запропоновано звернутись до цієї установи.

До позовної заяви позивачем додано лист Міністерства соціальної політики України від 29 грудня 2017 року, адресований Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в якому вказано, що оскільки грошове забезпечення є об`єктом індексації, то на їх думку, має індексуватись відповідно до Порядку №1078. Отже, якщо посадові оклади військовослужбовців підвищувались востаннє в січні 2008, то сума індексації у грудні 2017 становить 4258,75 грн (1762х241,7:100). У разі, коли посадовий оклад військовослужбовцям встановлювався у лютому 2009, сума індексації у грудні 2017 становить 3082,02 грн (1762х175,2 :100). Зазначено, що листи Мінсоцполітики не є нормативно правовими актами, носять інформаційний, роз`яснювальний та рекомендаційний характер.

Позивачем до суду додано довідку форма ОК-5, довідку про розмір грошового забезпечення, довідку про розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 09 жовтня 2017 року по 17 липня 2021 року.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення неправомірними у зазначеній період, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на пункт 4 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України та виходив з того, що позовні вимоги та підстави звернення до суду у справах №200/150/23 та №200/5940/23 є тотожними.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до частини 1 статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Виконання судового рішення може відбуватися у добровільному та примусовому порядку, а судовий контроль за виконанням рішення суду здійснює суд, що його ухвалив.

Процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суд зауважує, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, у тотожній справі ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у провадженні 11-257заі18.

Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, принцип правової визначеності передбачає дотримання правила «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, який полягає в тому, що позивач, який порушив справу проти відповідача і отримав за результатами її розгляду остаточне рішення, не може ініціювати повторне судове провадження стосовно того ж самого відповідача, якщо судовий позов ґрунтується на тих самих фактичних обставинах, або ж нова вимога могла бути складовою частиною попередньої у першому рішенні.

Тобто, за вказаним принципом, жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового до виконання рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового судового рішення. Res judicata є способом запобігання повторному розгляду справи та несправедливому відношенню до інших учасників судового процесу.

При цьому, суд звертає увагу, що предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під адміністративну юрисдикцію.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Під підставою позову розуміються обставини, з яких витікає право вимоги позивача, на яких позивач їх засновує.

У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №809/487/18 Верховний Суд зазначив, що підстави адміністративного позову це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17 вказав, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2019 року у справі №826/3678/16 указав, що позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються нетотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі № 806/2143/15, від 21.12.2020 року у справі №440/1810/19, від 03 квітня 2019 року по справі № 820/4261/18.

Колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 400/3416/20, від 06.08.2024 у справі № 560/4755/20, від 14.08.2024 у справі №580/5660/22, від 21.08.2024 у справі № 200/63/23, від 22 серпня 2024 року справа № 160/2735/23, від 23 жовтня 2024 року справа № 320/25216/23.

Колегія суддів зазначає, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці». Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної.

Щодо «поточної індексації», то право працівника на її отримання виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01 січня 2016 року встановлений у розмірі 103 відсотка (абзац 2 пункту 1-1, абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078). Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (абзац 2, 5 пункт 4 Порядку № 1078).

Щодо «фіксованої» суми індексації, то слід зазначити, що Порядок № 1078 такого поняття не містить. Указаний термін закріплено у Додатку 4 до Порядку № 1078, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 червня 2012 року, де було наведено приклади обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації. Проте Постановою № 1013 цей Додаток був викладений у новій редакції і з 01 грудня 2015 року у цьому Додатку, як і в цілому Порядку № 1078 поняття «фіксованої» суми індексації не використовується.

Водночас з 01 грудня 2015 року в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 по суті йде мова про поняття «індексація» як різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку № 1078 у редакціях, які застосовувалися з 01 грудня 2015 року до 01 квітня 2021 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме: сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3); сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078 додатково указує, що ця сума індексації різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21, від 29 березня 2023 року у справі № 380/5493/21 та від 14 вересня 2023 року у справі № 120/8306/22.

Отже, «поточна» індексація виплачується в результаті перевищення величини індексу споживчих цін порога індексації (103%). А «індексація-різниця» у разі, коли сума зарплатного підвищення не перевищує суму індексації, що склалася в місяці такого підвищення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі №200/150/23 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дій щодо застосування січня 2016 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 09.10.2017 по 28.02.2018 включно;

- зобов`язати нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 09.10.2017 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльності щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 17.07.2021 включно у фіксованій величині відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;

- зобов`язати нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 17.07.2021 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 з урахуванням раніше виплачених сум.в обґрунтування позову зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України у період з 09.10.2017 по 17.07.2021.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року у справі №200/150/23, яке залишено без змін постановою Перший апеляційний адміністративний суд від 12 червня 2023 року , позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо застосування січня 2016 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 09.10.2017 по 28.02.2018 включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.10.2017 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У судових рішеннях суд зазначив, що у даному випадку, суб`єкту владних повноважень необхідно вираховувати розмір підвищення доходу і визначати різницю між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідної особи. Обрахунок, розрахунок індексації не здійснював.

Предметом розгляду у справі №200/150/23 було право позивача на проведення індексації за спірний період, а саме поточної індексації. У межах справи, спірним питанням було визначення базового місяця, який необхідно застосовувати для проведення індексації, та не згода позивача з невірним визначенням відповідачем базового місяця для її обрахунку.

За результатами виконання рішення суду, відповідачем було нараховано та виплачена сума індексації грошового забезпечення.

Позивач не згоден з діями відповідача в частині не виплати індексації-різниці та правильності її обчислення, звернувся до суду із цим позовом.

У цій справі (№ 200/5940/23) позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 17 липня 2021 року включно;

- зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію-різницю грошового забезпечення 4463,15 грн в місяць у загальній сумі 180 973,53 грн за період з 01 березня 2018 року по 17 липня 2021 року включно, відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати звіт про виконання рішення суду.

Суд звертає увагу, що предметом позову у справі № 200/5940/23 є саме питання розрахунку індексації-різниці та її розміру. Вказане не було предметом правової оцінки судами у справі №200/150/23, оскільки перевірка правильності нарахованих відповідачем позивачу сум індексації грошового забезпечення з урахуванням Порядку №1078 не здійснювалася.

Таким чином, вказані вимоги, що є предметом позову у справі №200/150/23 не є тотожними вимогам у справі № 200/5940/23.

Висновки колегії суддів у даній справі відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 30 березня 2023 року по справі №200/2737/21-а та від 28 червня 2023 року по справі №200/4258/22, від 15 грудня 2022 року у справі № 460/3473/21, від 23 січня 2023 року у справі № 340/3391/22, від 13 липня 2023 року справа №560/832/23, від 27 липня 2023 року справа № 560/10793/22.

Враховуючи наведене та положення КАС України та зважаючи, що вищезазначені вимоги позивача, щодо яких приймались рішення про закриття провадження не є ідентичними вимогам, заявленим у справі № 200/5940/23 та справі № 200/150/23, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у цій справі.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з частково неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог.

Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 р. у справі № 200/5940/23 - задовольнити.

Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 р. у справі № 200/5940/23 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано 30 жовтня 2025 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Сіваченко

А.В. Гайдар