Справа № 440/5483/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 р. Справа № 440/5483/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 14.03.25 по справі № 440/5483/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач), в якій просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області №15 від 28 березня 2024 року про відмову в призначенні пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області зарахувати їй до пільгового стажу роботи за Списком №2 періоди роботи вулканізаторником з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, згідно з довідкою №11.1- 39/212 від 24.10.2023;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити їй з 19 березня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 28.03.2024 №15.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 19.03.2024, зарахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, зазначені у довідці від 24.10.2023 №11.1-39/212.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що відповідно до чинного законодавства ГУ ПФУ в Запорізькій області не має повноважень на здійснення будь - яких інших призначень позивачу, у тому числі за рішенням суду, оскільки позивач не перебуває на обліку у нього та проживає на території, що обслуговується ГУ ПФУ в Полтавській області, тому саме ГУ ПФУ в Полтавській області має бути відповідачем у цій справі.

Апелянт звернув увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі-Закон №2148-VIII ) внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі-Закон №1788-ХІІ) та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі-Закон №1058-ІV) , відповідно до яких питання визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугою років також передано в сферу застосування закону №1058-ІV.

Відмовляючи у призначенні позивачу пенсії ГУ ПФУ в Запорізькій області керувався Законом №1058-ІV, в редакції Закону №2148-VIII, який на той час був чинним і регулював спірні правовідносини, тому відповідач діяв відповідно до вимог закону.

Відповідно до Закону №1058-ІV право на пенсію за віком на пільгових умовах позивачка набуде після досягнення 55 років, а станом на 19.03.2024 позивачці було 53 роки, тому відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах. Отже, вимога щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з дня звернення за пенсією - 19.03.2024 суперечить чинному законодавству України.

Стосовно порушення судом норм матеріального права щодо зарахування періоду роботи з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, апелянт зазначив наступне. На підставі поданої заяви та доданих документів було встановлено, що позивачка працювала відповідно до трудової книжки на ТОВ «Інструментальний завод» з 01.04.1994 за професією вулканізаторник дільниці гумотехнічних виробів, в інструментальному цеху, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року №461 «Список №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» вказана професія не проатестована. Відповідно до наданої позивачкою довідки від 24.10.2023 №11.1-39/212 відсутня інформація про ритмічність роботи.

Вказав, що відповідно до частини 1 статті 58 Закону №1058-ІV Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Встановлення підстав для призначення або відмови у призначенні (перерахунку) пенсії відноситься до повноважень Пенсійного фонду України і жоден інший орган не може підміняти собою виконання таким органом покладених на нього функцій. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення (перерахунку) пенсії, це дискреційні повноваження вказаного органу. Уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі, і поданих вперше.

Звернув увагу, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, виконання рішень суду щодо списання коштів, у тому числі зі сплати судових витрат з державного бюджету, здійснюється Казначейством у встановленому порядку шляхом відкриття відповідних рахунків та перерахування коштів.

Отже, судові витрати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, повинні відшкодовуватись з державного бюджету органами Казначейства.

Позивач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

19.03.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Полтавській області зі заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно Списку №2.

З урахуванням принципу екстериторіальності заяву та документи ОСОБА_1 від 19.03.2024 було передано на розгляд ГУ ПФУ в Запорізькій області.

28.03.2024 рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №15 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком за Списком №2 у зв`язку з недосягненням віку, передбаченого пунктом 2 частини 2 ст.114 Закону №1058-ІV та відсутністю пільгового стажу.

У рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж, визначений пунктом 2 частини 2 cт.114 закону №1058-ІV (Список №2), становить 25 років.

Страховий стаж ОСОБА_1 становить 37 років 05 місяців 7 днів.

Необхідний пільговий стаж на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, визначений пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV , становить 10 років.

Пільговий стаж роботи ОСОБА_1 становить 1 рік 02 місяці 7 дні.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди, до пільгового стажу не враховано пільгову довідку №11.1-39/212 від 24.10.2023, оскільки посада вулканізаторник в 1994 році не проатестована, інформація про ритмічність роботи відсутня. Довідка потребує уточнення та перевірки.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивачка оскаржила його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 19.03.2024, зарахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, зазначені у довідці від 24.10.2023 №11.1-39/212.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території.

Правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні і права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон №1058-IV.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.1 Закону №1788-XIІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 12 Закону №1788-XIІ право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону №1788-XIІ (із змінами, внесеними Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи, зокрема з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону №1058-IV, зокрема, жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу, зокрема, з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Згідно зі статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року №1451/11731 (далі - Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.

В силу пункту 4.2 Порядку №383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Згідно із пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 569/9411/14-a.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі №1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що "пенсія за віком" - це свого роду "державний депозит" (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "а" статті 13 Закону №1788-ХІІ пенсійний вік для набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина 2 статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII (далі- Закон №213-VIII) (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам».

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам;

в) трактористи-машиністи, безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі;

г) жінки, які працюють трактористами-машиністами, машиністами будівельних, шляхових і вантажно-розвантажувальних машин, змонтованих на базі тракторів і екскаваторів, - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі;

д) жінки, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років за умови виконання встановлених норм обслуговування.

Норми обслуговування для цих цілей встановлюються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України;

е) жінки, зайняті протягом повного сезону на вирощуванні, збиранні та післязбиральній обробці тютюну,- після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років;

є) робітниці текстильного виробництва, зайняті на верстатах і машинах, - за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років;

ж) жінки, які працюють у сільськогосподарському виробництві та виховали п`ятеро і більше дітей, - незалежно від віку і трудового стажу, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України;

з) водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Працівникам інших виробництв, професій та посад дострокові пенсії залежно від умов праці (але не раніш як після досягнення 55 років чоловіками і 50 років жінками) можуть встановлюватися за результатами атестації робочих місць за рахунок коштів підприємств та організацій, призначених на оплату праці, які перераховуються до Пенсійного фонду України на виплату пенсій до досягнення працівником пенсійного віку, передбаченого статтею 12 цього Закону.

Отже, положення ст.13 Закону №1788-ХІІ , які збільшували пенсійний вік для осіб, що мають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, втратили чинність з 23 січня 2020 року та саме з цієї дати підлягає застосуванню норма статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції, яка діяла до внесення змін Законом № №213-VIII, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого, в частині необхідного віку для набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, колегія суддів дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка із заявою про призначення/перерахунок пенсії звернулася до органу пенсійного фонду 19.03.2024. Тобто станом на дату звернення зі заявою щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах вік ОСОБА_1 становив 53 роки (повних років), що визнається відповідачем в оскаржуваному рішенні.

Посилання відповідача на те, що позивачка не досягла пенсійного віку, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV, колегія суддів відхиляє, оскільки з 23 січня 2020 року в Україні одночасно існують два Закони, котрі регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт б частини 1 статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції Закону, яка діяла до 01 квітня 2015 року (до набрання чинності Законом №213-VIII) та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV у редакції Закону №2148-VIII, а тому, враховуючи частину 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що застосуванню підлягає закон, який є найбільш сприятливим для позивача щодо встановлення пенсійного віку на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

Такий висновок колегії суддів , відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 за результатами перегляду рішення Верховного Суду у зразковій справі від 21.04.2021.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів зазначає, що підстава для відмови у призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах (за Списком №2), як недосягнення нею пенсійного віку, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах - є помилковим застосуванням відповідачем закону.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права з приводу зарахування позивачці періоду роботи з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів досліджено копію трудової книжки позивачки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 зі змісту якої встановлено наступне:

- 15.03.1993 ОСОБА_2 прийнята вулканізаторником 3 розряду у ливарний цех ВАТ "Крюківський вагонобудівний завод", наказ №345 від 12.03.1993;

- 01.04.1994 переведена до інструментального цеху вулканізаторником 3 розряду дільниці гумотехнічних виробів (ГТВ), наказ № 242 від 01.09.1994;

- 08.04.1994 інструментальний цех ВАТ «КВБЗ» реорганізовано в ТОВ "Інструментальний завод", наказ № 238 від 04.04.1994;

- 25.05.2011 Відкрите акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод" з 25.05.2011 перейменоване в Публічне акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод" на підставі протоколу XVIII загальних зборів ВАТ "КВБЗ" від 07.04.2011;

- 09.09.2016 звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказ №35 від 09.09.2016;

- 23.03.2018 прийнята вулканізаторником 3-го розряду до дільниці ГТВ ТОВ "Інструментальний завод", наказ №9-ос від 22.03.2018;

- 27.08.2018 встановлено другу професію ливарника пластмас з присвоєнням 3 розряду, протокол №18В-319 від 27.08.2018;

- 21.08.2019 переведена вулканізаторником 4-го розряду до дільниці ГТВ, наказ №73-ос від 20.08.2019.

Крім того, копією довідки ТОВ "Інструментальний завод" про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 24.10.2023 №11.1-39/212 підтверджено наявність трудового стажу ОСОБА_1 , зокрема, відповідно вказаної довідки вона працювала повний робочий день в ТОВ "Інструментальний завод":

- за період з 01 квітня 1994 року по 09 вересня 2016 року виконувала роботу: вулканізаторник зайнятий пресуванням-вулканізацією гумотехнічних виробів в пресформах на вулканізаційних гідравлічних пресах: підготовкою преса і пресформ до роботи, веденням процесу згідно з технологічним регламентом за показаннями контрольно-вимірювальних приладів, періодично зайнятий литтям пластмас під тиском; за професією вулканізаторник (ДК 003:2010 КП:8231, ЗКППТР:11495), що передбачена Списком №2, розділ XXXIII. "Загальні професії (в усіх галузях господарства)" позиція «вулканізаторники», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461.

Стаж роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах за період з 01.04.1994 по 09.09.2016 складає 17 років 03 місяці 16 днів.

- за період з 23 березня 2018 року по теперішній час виконувала роботу: вулканізаторник зайнятий пресуванням-вулканізацією гумотехнічних виробів в пресформах на вулканізаційних гідравлічних пресах: підготовкою преса і пресформ до роботи, веденням процесу згідно з технологічним регламентом за показаннями контрольно-вимірювальних приладів: періодично зайнятий литтям пластмас під тиском; за професією вулканізаторник (ДК 003:2010 КП:8231, ЗКППТР:11495), що передбачена Списком №2, розділ XXXIII. «Загальні професії (в усіх галузях господарства)», позиція «вулканізаторники», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 461.

Стаж роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах за період : з 23.03.2018 по 30.09.2023 складає 04 роки 07 місяців 11 днів.

Щодо доводів апеляції про відсутність підстав для зарахування спірного періоду роботи позивачки до пільгового стажу за Списком №2 через не проведення атестації робочого місця вулканізаторника в 1994 році та відсутність у довідці про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, інформації про ритмічність роботи, колегія суддів зазначає таке.

Атестація робочих місць проводиться на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442 та розробленими на виконання вказаної постанови методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими Постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 №41.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

На працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а.

Одночасно колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 101 Закону №1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

На підтвердження результатів атестації робочого місця «вулканізаторник» до заяви про призначення пенсії додані накази про результати атестації робочих місць з переліком робочих місць, на яких працівникам надається право на пільгове пенсійне забезпечення: №425 від 28.06.1994 з висновком №184 від 03.10.2014; №116 від 23.06.1994; №50 від 19.03.1999; №40 від 10.03.2004, № 37 від 05.03.2009, № 50 від 04.03.2014; № 50 від 01.03.2019.

З приводу посилання апелянта на те, що посада вулканізаторник не атестована у 1994 році, колегія суддів зазначає.

Дійсно у переліку робочих місць до наказу по ТОВ "Інструментальний завод" №116 від 23.06.1994 про результати атестації робочих місць посада вулканізаторник відсутня. Однак, ТОВ "Інструментальний завод" утворено шляхом реорганізації інструментального цеху ВАТ "Крюківській вагонобудівний завод"

28.06.1994 наказом №425 по ВАТ "Крюківській вагонобудівний завод" посада вулканізаторника була атестована за Списком №2, а результати цієї атестації поширюються на вулканізаторників ТОВ "Інструментальний завод". Про це зазначено у висновку №84 від 03.10.2014, зокрема, що результати атестації робочого місця вулканізаторника дільниці гумовотехнічних виробів відображено у наказі №425 від 28.06.1994 по ВАТ "Крюківській вагонобудівний завод" замість ТОВ "Інструментальний завод".

Крім того, у 1999, 2004, 2009, 2014 та 2019 роках посада вулканізаторника ТОВ "Інструментальний завод" атестована відповідно до чинних на той час правил та включена до вищезазначених наказів.

Ключовим є те, що професія "вулканізаторники" передбачена Списком №2 з 1994 року, зокрема:

-позицією 495 розділу XXXIII "Загальні професії" Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою КМУ № 162 від 11 березня 1994 року;

- позицією 33 розділу XXXIII «Загальні професії» (у всіх галузях господарства) Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою №36 від 16 січня 2003 року;

-абзацом 5 розділу XXXIII «Загальні професії» (у всіх галузях господарства) Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою №461 від 24 червня 2016 року.

Таким чином, на момент звернення до відповідача зі заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 досягла необхідного віку (50 років), мала необхідний страховий стаж не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2.

Щодо доводу апеляції про відсутність у наданій позивачкою довідці від 24.10.2023 №11.1-39/212 інформації про ритмічність роботи.

Відповідно до пункту 7 Порядку №383, у разі неритмічної роботи підприємства чи організації підрахунок пільгового стажу здійснюється в такому порядку: загальна кількість днів, протягом яких працівник повний робочий день був зайнятий на роботах із шкідливими умовами праці, ділиться на 25,4 - при шестиденному робочому тижні і на 21,2 - при п`ятиденному робочому тижні.

Таким чином, вимоги пункту 7 Порядку № 383 щодо підрахунку пільгового стажу стосуються саме підприємств з неритмічною роботою.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ритмічність виробництва на підприємстві є економічним аналізом діяльності цього суб`єкту господарювання.

Проте в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивачка працювала на підприємстві з неритмічною роботою.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах від 28.03.2024 №15.

Оскільки оскаржувана відмова у призначенні пенсії не містить інших підстав відмови ніж ті, що зазначались вище та , приймаючи до уваги, що судом обраховано пільговий стаж позивача (який є більшим за 10 необхідних років), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах, зарахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, зазначені у довідці від 24.10.2023 №11.1-39/212.

Щодо посилань апелянта про відсутність підстав для покладення на ГУ ПФУ в Запорізькій області зобов`язань призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах, оскільки позивачка не перебуває на обліку у нього та проживає на території, що обслуговується ГУ ПФУ в Полтавській області, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 7-9 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі-Порядок №22-1) визначено що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз.14 п. 4.2).

Положеннями п. 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що за загальним правилом відповідачем у справі має бути саме той суб`єкт владних повноважень, який прийняв рішення, вчинив дії чи допустив бездіяльність, які є предметом судової перевірки.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, зробленим у постановах від 09.07.2024 у справі №240/16372/23 та від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше.

До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи (у спірному випадку це ГУ ПФУ в Полтавській області) належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо вірно обраного судом способу захисту та покладення обов`язку призначення пенсії за віком, саме на ГУ ПФУ у Запорізькій області як орган, який прийняв протиправне рішення про відмову.

Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, ГУ ПФУ в Полтавській області визначено як суб`єкт, який має здійснювати виплату позивачу призначеної пенсії за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання.

Факт того, що місце проживання позивачки зареєстровано в Полтавській області, не спростовує висновки суду першої інстанції, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 у відповідній частині є ГУ ПФУ в Запорізькій області, оскільки норми п.4.10 Порядку №22-1 визначають орган, що призначає пенсію для здійснення виплати пенсії. Водночас орган, що призначає пенсію, який розглядає заяву про призначення пенсії та приймає рішення про призначення пенсії (відмову в призначенні пенсії), визначається за нормами п.4.2 Порядку №22-1, які передбачають застосування принципу екстериторіальності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме ГУ ПФУ в Запорізькій області повинно призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 19.03.2024, зарахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 01.04.1994 по 09.09.2016 та з 23.03.2018 по 30.09.2023, зазначені у довідці від 24.10.2023 №11.1-39/212.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Запорізькій області про відсутність підстав для покладення на нього зобов`язань призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах, як необґрунтовані.

Щодо доводу апеляції про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження пенсійного органу колегія суддів зазначає наступне.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Подібний правовий підхід щодо вибору ефективного способу захисту застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 1 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі № 200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 8 лютого 2022 року у справі №160/6762/21.

Крім того, у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21).

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини 4 статті 245 КАС України, а саме: щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі № 380/13558/21.

Аналіз положень КАС України також дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Оскільки час розгляду цієї справи відповідач не довів наявність законних підстав для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, та з метою забезпечення ефективного захисту прав позивачки, з урахуванням положень статей 2 та 245 КАС України, колегія суддів погоджується з тим, що зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 19.03.2024, зарахувавши до її пільгового стажу періоди роботи, зазначені у довідці від 24.10.2024 №11.1-39/212, не буде вважатися втручанням у дискреційні повноваження відповідача , адже такий спосіб захисту порушеного права буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в органах влади.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 132, 134, 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року по справі № 440/5483/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін