Справа № 300/6089/25
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" жовтня 2025 р. справа № 300/6089/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Гузь Оксана Олегівна, до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення міської ради,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Гузь Оксана Олегівна, звернулася в суд із позовною заявою до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення міської ради №102-53 від 27.06.2025.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Івано-Франківською міською радою під час проведення 53 сесії прийнято рішення «Про звернення Івано-Франківської міської ради», яким схвалено звернення до Президента України, Верховної ради та Прем`єр-міністра щодо захисту життя та підтримки інституту сім`ї в України, в тому числі «на законодавчому рівні захистити життя ненароджених дітей», що являється пропозицією заборони абортів. Прийняття Івано-Франківською міською радою, як представницьким органом, рішення від 27.06.2025 №102-53 не належить до повноважень відповідача, є протиправним та дискримінаційним, а саме звернення є безпідставним, необґрунтованим, являється втручанням у права жінок. Вирішення питань змін до Конституції, в тому числі в частині регулювання питань абортів, належать до виключної компетенції парламенту та центральних органів виконавчої влади і ніяк не може входити до повноважень відповідача. До того ж, відповідно до регламенту Івано-Франківської міської ради проєкт рішення повинен бути оприлюднений не пізніше, як за 10 робочих днів до дати його розгляду з метою прийняття. В даному випадку, проєкт рішення міської ради №131 від 20.06.2025 було оприлюднено тільки за 7 днів до сесії, що не тільки порушує норми регламенту, який встановлює порядок діяльності, основні правила і процедури роботи Івано-Франківської міської ради, а й є недостатнім строком для його вивчення депутатами та громадськістю. Громадськість відреагувала на прийняте рішення шляхом подання петиції, в задоволенні якої міська рада відмовила. Підставою розгляду звернення та прийняття рішення від 27.06.2025 №102-53 стали звернення громадських і релігійних організацій Івано-Франківської ОТГ, зокрема лист Івано-Франківської Архієпархії Української Греко-Католицької Церкви за вих.№257 від 13.05.2025. Цей лист є єдиним з наданих відповідачем документів, на якому міститься відмітка про його реєстрацію, як вхідного листа, отриманого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 27.06.2025. Проте в ньому не зазначено, кому саме він адресований, а саме звернення має узагальнений характер «Дорогі в Христі». Сам текст даного листа носить інформаційний характер та свідчить про те, що до Івано-Франківської Архієпархії Української Греко-Католицької Церкви звернулися громадські організації з проханням «підтримати звернення щодо захисту людського життя, підтримки української родини та сприяння народжуваності в Україні». В свою чергу, звернення до голів ОТГ та депутатів унеможливлює визначення його авторства, воно не містить відмітки про його реєстрацію, як вхідного листа, що унеможливлює отримати інформацію про дату його надходження, а адресат узагальнений. Аналогічна ситуація із проєктом закону, визначення його авторства та дати підготовки також неможливе. Отже, оскаржене рішення є таким, що суперечить закону, тому підлягає скасуванню.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву. Позовні вимоги не визнав. Звернув увагу, що позивач звернулася за захистом не прав, а своїх законних інтересів, пов`язаних із здійсненням місцевого самоврядування, як член територіальної громади м. Івано-Франківська. Цей інтерес позивач вбачає у нібито в майбутньому встановлення на законодавчому рівні заборони на аборти внаслідок такого звернення міської ради до парламенту, Президента України та Кабінету Міністрів України. Безпосередньо позивач не є потерпілою від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і вона не зазнала жодної реальної шкоди, рішення безпосередньо до неї не застосовується. По суті спірного рішення зазначив, що на 53 сесії 8 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради прийнято рішення №102-53 від 27.06.2025 «Про звернення Івано-Франківської міської ради», відповідно до якого рада вирішила схвалити звернення до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України щодо захисту життя та підтримки інституту сім`ї в Україні. Зі змісту звернення слідує, що воно адресоване до керівництва держави для вжиття дій для порятунку нашої країни та викладено у 4 пунктах, які дії необхідно вжити. Зокрема, йдеться про відновлення Міністерства сім`ї України, введення в освітні програми загальноосвітніх навчальних закладів курсів з підготовки підростаючого покоління до створення міцних сімей та патріотичного виховання тощо, створення умов, які б спонукали сім`ї ставати багатодітними, захисту життя ненароджених дітей. Доводи позивача про нібито підбурювання до дискримінації за ознакою статі є оціночним судженням позивача, яка виражає суб`єктивну позицію, емоційне ставлення та є частиною свободи вираження поглядів, гарантованої Європейською конвенцією з прав людини. Спірне рішення було прийнято від імені представників Івано-Франківської територіальної громади, на підставі звернень об`єднань громадян та духовенства. Окрім того, звернув увагу на те, що таке рішення за своїм правовим змістом не є регулятивним, а декларативним та таким, що безпосередньо не призвело до вчинення, зупинення, припинення дій суб`єктами, яким воно скероване. Аналіз Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про звернення громадян» дозволяє висновок, що звернення Івано-Франківської міської ради через представницький орган - депутатів міської ради до органів державної влади - зокрема Президента України, Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України є місцевою ініціативою та одним із видів народного волевиявлення, яке передбачене та гарантоване статтями 1, 5, 40 та 69 Конституції України, проявом народовладдя та гарантією місцевого самоврядування. Жодних процедурних порушень регламенту та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині внесення проекту рішення на розгляд ради допущено не було. Що стосується доводів позивача про скорочені строки оприлюднення проєкту рішення, то у період дії воєнного стану на акти органів місцевого самоврядування, військово-цивільних адміністрацій та військових адміністрацій, а також їх посадових осіб не поширюються вимоги пункту 3 частини першої (у частині оприлюднення проектів актів), частини четвертої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання». З урахуванням цього, підстави для задоволення позову відсутні (а.с.62-69).
У відповіді на відзив представник позивача щодо наявності у неї персоналізованого права/законного інтересу вказала, що вона є жінкою та мешканкою територіальної громади м. Івано-Франківська, на яку поширюється публічна влада відповідача. Оскаржуване рішення від 27.06.2025 №102-53 містить пряму вимогу «на законодавчому рівні захистити життя ненароджених дітей та закріпити це в Конституції України», що фактично означає ініціювання обмеження доступу до медичної послуги аборту. Посилання відповідача на ч. 10 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не звільняє його від дотримання базових засад належного врядування (прозорість, передбачуваність, можливість участі громади), особливо коли йдеться про рішення з очевидним правозачіпним і дискримінаційним потенціалом. Звернула увагу, що обговорення питання на пленарному засіданні мало формальний характер і не забезпечило всебічного аналізу правових, медичних і правозахисних наслідків; не були залучені профільні комісії/експерти. Твердження відповідача про «вичерпання» дії рішення фактом направлення звернення не усуває предмет спору. Рішення продовжує існувати в публічному правопорядку, репродукується на офіційних ресурсах, використовується як офіційна позиція органу місцевого самоврядування та справляє постійний правозачіпний і дискримінаційний вплив (а.с.102-104).
Суд, дослідивши письмові докази, письмові пояснення викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.
На пленарному засіданні чергової 53 сесії 8 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради прийнято рішення №102-53 від 27.06.2025 «Про звернення Івано-Франківської міської ради», відповідно до якого рада вирішила схвалити звернення до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України щодо захисту життя та підтримки інституту сім`ї в Україні (а.с.72).
Додатком до рішення є звернення до Президента України, Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України наступного змісту:
«Усвідомлюючи відповідальність перед Богом, минулими, теперішніми і майбутніми поколіннями, (Преамбула КУ) і звертаючи увагу на шокуючі статистичні, демографічні дані кількості населення України, війну, міграцію, переселення біженців, кількість розлучень і коефіцієнт народжуваності 0.7 при допустимому 2.13 на сім`ю. Згідно Конституції України Стаття 3-тя. Людина її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Ст. 16. Збереження генофонду українського народу є обов`язком держави.
Ст.27 Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Обов`язок держави - захистити життя людини. Кожен має право захищати своє життя та здоров`я від протиправних посягань.
В Україні, на жаль, за роки незалежності держави зроблено величезну кількість абортів. Через легальний статус аборти набули надзвичайного поширення, що має свої незворотні наслідки на фізичному, психічному, духовному рівнях для всього народу України.
Країна, що перестає захищати життя людини та дозволяє дискримінацію людей за стадією розвитку, занепадає, оскільки підриває основу своєї суспільної та економічної життєздатності - майбутнє покоління громадян.
Життя людини починається з моменту злиття батьківської та материнської статевих клітин. Держава, яка дозволяє знищувати його в період внутрішньоутробного розвитку, легалізує людиновбивство та ототожнює себе з моральним злом.
Вимагаємо щоб органи державної влади України виконали вимоги «Декларації про захист дитини» від 20.11.1959 та «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України за №789 XІІ від 27.02.1991, в текстах яких зазначено, що дитина потребує соціальної охорони і піклування, включаючи належний «правовий захист, як до, так і після народження».
В клятві Гіпократа, яку складають наші лікарі написано: «не даси жінці жодного абортивного засобу».
На жаль в Україну прийшла справжня демографічна катастрофа! Якщо не народжуються діти - значить немає учнів у школах, студентів в університетах, працівників на підприємствах, воїнів в армії, батьків і матерів, будівельників України. З цієї причини спостерігаємо закриття шкіл, лікарень, підприємств, оскільки нам бракує дітей і людей у різних сферах життя, без яких Україна може зникнути.
Тому ми звертаємось до керівництва держави вжити кардинальні дії для порятунку нашої країни:
1. відновити Міністерство сім`ї України;
2. ввести в освітні програми загальноосвітніх навчальних закладів курсів з підготовки підростаючого покоління до створення міцних сімей (як приклад готова навчальна програма «Основи сім`ї» гриф МОН №4.0246-2023) та патріотичного виховання тощо;
3. створити умови, які б спонукали сім`ї ставати багатодітними: в інформативному просторі в соціальній сфері (житло, освіта, пільгове кредитування тощо) в сфері економіки;
4. на законодавчому рівні захистити життя ненароджених дітей та закріпити це в Конституції України.
Як українські сім`ї можуть народжувати дітей, коли матеріальна допомога на дитину складає 860 грн на місяць (і це лише до трьох років). Матеріальна допомога на третю і кожну наступну дитину складає близько 2000 грн. на місяць (і це лише до 6 років).
Сьогодні деякі місцеві органи влади виплачують одноразову допомогу при народженні дитини: 20 тис. грн. Івано-Франківськ; 25 тис. грн. Черкаси.
Тому ми пропонуємо запровадити такі виплати при народжені кожної дитини: - перша дитина 100 тис. грн.- друга дитина 200 тис. грн.- третя і кожна наступна дитина 300 тис. грн.
Також пропонуємо запровадити в Україні програму обов`язкового безкоштовного надання державою у власність житло сім`ям, де народилось п`ятеро і більше дітей.
Проект закону про захист людського життя від зачаття до природньої смерті додається.
Нехай ОСОБА_2 допоможе нам у цій святій справі захисту життя зачатих українців!»
Ухваленню такого рішення Івано-Франківською міською радою передувало звернення представників ряду місцевих громадських і релігійних організацій, адресоване головам ОТГ і депутатам місцевих рад (а.с.24-25).
Додатком до звернення місцевих громадських і релігійних організацій є також проект Закону України «Про захист людського життя від зачаття до природної смерті», про який також згадується в схваленому рішенням Івано-Франківської міської ради зверненні (а.с.25-26).
Позивач, як мешканка Івано-Франківської міської територіальної громади, вважаючи рішення №102-53 від 27.06.2025 «Про звернення Івано-Франківської міської ради» дискримінаційним по відношенню до жінок, протиправним, так як прийняте за межами повноважень, а сам звернення - втручанням у права жінок, звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з наступного.
За змістом частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 за №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є членом територіальної громади м. Івано-Франківська (а.с.13).
Будь-хто з членів територіальної громади має право оскаржити в суді рішення суб`єкта владних повноважень - органу місцевого самоврядування, якщо таке рішення призводить до порушення прав жителів відповідної територіальної громади.
Отже у даному випадку позивач як член територіальної громади м. Івано-Франківська має право звернутися до адміністративного суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів, які вважає порушеними рішенням відповідача як суб`єкта владних повноважень.
За приписами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституція України в статті 132 закріплює, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади.
Децентралізація - це передача влади, повноважень і ресурсів від центральних органів влади до місцевих органі самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (ч. 3 ст. 140 Конституції України).
Відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985, яка набрала чинності для України 01.01.1998, місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання та управління суттєвою часткою публічних справ, під власну відповідальність, в інтересах місцевого населення.
За змістом статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону.
Органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.
Публічні повноваження, як правило, здійснюються переважно тими органами публічної влади, які мають найтісніший контакт з громадянином. Наділяючи тими чи іншими повноваженнями інший орган, необхідно враховувати обсяг і характер завдання, а також вимоги досягнення ефективності та економії.
Повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим, центральним або регіональним органом, якщо це не передбачене законом.
Якщо повноваження делегуються органам місцевого самоврядування центральним чи регіональним органом, органи місцевого самоврядування у міру можливості мають право пристосовувати свою діяльність до місцевих умов.
З наведених конституційних норм і європейських постулатів вбачається, що органи місцевого самоврядування мають право вирішувати будь-які питання місцевого значення і лише за умов, що такі законом віднесені до їх компетенції.
Конституційний Суд у своєму рішенні від 26.03.2002 №6-рп/2002 вказав, що «…конституційному змісту інституту місцевого самоврядування властиві принаймні дві найважливіші ознаки. Це самостійність територіальної громади, органів місцевого самоврядування у вирішенні певного кола питань і те, що предметами відання місцевого самоврядуванні є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року».
Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Згідно з частиною третьою статті 24 вказаного Закону органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
До організаційно-правової основи місцевого самоврядування віднесено повноваження рад і їх виконавчих органів, повноваження сільського, селищного, міського голови, порядок формування, організація роботи органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
У статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в розумінні загальної компетенції сільських, селищних, міських рад зазначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Приписи статті 26 цього Закону містять вичерпний перелік питань, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (виключна компетенція).
Як уже попередньо встановлено судом, спірне рішення від 27.06.2025 №102-53, яким схвалено звернення до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України щодо захисту життя та підтримки інституту сім`ї в Україні, Івано-Франківською міською радою прийнято на пленарному засіданні.
Суд, виходячи з аналізу приписів статті 26 Закону, дійшов висновку, що спірним рішенням відповідача вирішено питання, яке не віднесено до вичерпного переліку питань, які підлягають вирішенню на пленарному засіданні міської ради. Таким чином відповідач діяв поза межами виключної компетенції органу місцевого самоврядування.
У статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» регламентовано, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Оскільки, на переконання суду, відповідач діяв поза межами повноважень, в тому числі поза межами виключної компетенції міської ради, то зважаючи на вказану норму Закону, звернення до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України щодо захисту життя та підтримки інституту сім`ї в Україні не повинно оформлятися рішенням Івано-Франківської міської ради.
Суд також звертає увагу на те, що звернення відповідача до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України щодо захисту життя та підтримки інституту сім`ї в Україні, схвалене спірним рішенням, містить як додаток законопроект про захист людського життя від зачаття до природної смерті.
З цього приводу суд зазначає, що виходячи із законодавчо закріплених повноважень міської ради, до них не входять пропозиції законопроектів. Правом законодавчої ініціативи в Україні наділені Президент України, народні депутати України та Кабінет Міністрів України.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року №2-р/2018, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, який має повноваження приймати закони. Прийняття законів є колективною (колегіальною) діяльністю народних депутатів України. Таке повноваження не може бути реалізовано жодним іншим органом державної влади.
Парламентський регламент є основним законодавчим актом, що фіксує (закріплює, визначає) конституційно-правовий інститут парламентських процедур, що реалізуються в діяльності єдиного органу законодавчої влади в Україні.
Так, Регламент Верховної Ради України, затверджений Законом України від 10 лютого 2010 року №1861-VI, який серед іншого визначає законодавчу процедуру, не передбачає внесення зауважень та пропозицій до проекту закону органами місцевого самоврядування.
Як зазначалося судом, ухваленню спірного рішення відповідача передувало звернення представників ряду місцевих громадських і релігійних організацій, адресоване головам ОТГ і депутатам місцевих рад.
У цьому зверненні громадські та релігійні організації закликали до створення умов, які б спонукали сім`ї ставати багатодітними, а саме в інформативному просторі, в соціальній сфері (житло, освіта, пільгове кредитування тощо), в сфері економіки.
Розглядаючи таке звернення відповідач не позбавлений можливості реалізувати його ідеї під час затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування, реалізуючи таким чином свої повноваження виключної компетенції або через повноваження виконавчого органу міської ради, які передбачені приписами Закону України «Про місцеве самоврядування».
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права під час прийняття рішень органами місцевого самоврядування означає, що ці рішення мають базуватися на законі, відповідати принципам правової держави, бути обґрунтованими та не порушувати права і свободи громадян. Це включає законність, правову визначеність, заборону свавілля, дотримання прав людини, рівність перед законом та доступ до правосуддя.
Законність, як складова цього принципу, передбачає ухвалення рішень органами місцевого самоврядування виключно в межах повноважень, передбачених законодавством, і відповідно до встановленої процедури.
Принцип правової визначеності у свою чергу гарантує, що рішення органів місцевого самоврядування були зрозумілими, чіткими та передбачуваними, щоб особи могли розуміти свої права й обов`язки.
Заборона свавілля означає обмеження дискреційних повноважень органів місцевого самоврядування, а їх рішення мають бути об`єктивними та обґрунтованими.
Дотримання прав людини, як критерій верховенства права означає, що кожне рішення органів місцевого самоврядування має враховувати права та свободи людини, які визнаються найвищими цінностями.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача не відповідає критеріям рішення суб`єкта владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адже таке не прийняте: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); розсудливо; пропорційно.
Як наслідок, рішення відповідача №102-53 від 27.06.2025 «Про звернення Івано-Франківської міської ради» є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо аргументів позивача в частині процедури прийняття оскаржуваного рішення, то суд не встановив порушення такої, зважаючи на те, що згідно з частиною десятою статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану на акти органів місцевого самоврядування, військово-цивільних адміністрацій та військових адміністрацій, а також їх посадових осіб не поширюються вимоги пункту 3 частини першої (у частині оприлюднення проектів), частини четвертої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання».
З приводу аргументів позивача, що спірне звернення є підбурюванням до дискримінації, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 №5207-VI дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Підбурювання до дискримінації це вказівки, інструкції або заклики до дискримінації стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками (пункт 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).
Зі змісту звернення, схваленого спірним рішенням видно, що Івано-Франківська міська рада бажала щоб на законодавчому рівні були вжиті заходи відновлення Міністерства сім`ї України, внесення в освітні програми навчальних програм щодо створення міцних сімей, створення умов, які б спонукали сім`ї ставати багатодітними, а також підготовлено законопроект, яким зокрема пропонується введення караності штучного перевивання вагітності.
На думку суду, висловлена депутатами міської ради власна позиція у зверненні, через призму Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», не є підбурюванням до дискримінації жінок.
У свою чергу щодо посилання відповідача на те, що спірне рішення є зверненням громади через представницький орган - депутатів міської ради та узгоджується із вимогами Закону України «Про звернення громадян», суд зазначає, що даний закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Таким чином, Закон України «Про звернення громадян» надає громадянам України, особам, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, право на безпосереднє звернення до суб`єктів звернення із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Для цього участь представницького органу - депутатів органу місцевого самоврядування не передбачена.
У статті 5 даного Закону передбачено, що звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).
Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому статтею 23-1 цього Закону.
За такого правого регулювання члени територіальної громади м. Івано-Франківська, ініціатори звернення наділені правом індивідуального або колективного звернення до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування, в тому числі щодо ініційованих питань.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши надані сторонами у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та надавши відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Враховуючи приписи частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. сплаченого судового збору.
За змістом пункту 3 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Відповідно до статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.
Надаючи оцінку цьому питанню, суд звертає увагу на той факт, що висновок експерта в галузі права проведений за ініціативою позивача, а не призначений судом. Окрім цього, висновок експерта в більшій мірі стосується законопроекту запропонованого міською радою, а ніж самого звернення та спірного в цій справі рішення міської ради.
Разом з тим, вирішуючи дану справу, суд оцінив обставини справи без урахуванням висновку експерта в галузі права. Дослідження експертом та те, що висновок підготовлено для подання до суду, не доводять того, що понесені витрати були необхідними (неминучими).
За таких підстав, оцінюючи надані докази та доводи представника позивача щодо понесених позивачем витрат на підготовку експертного висновку, з урахуванням їх реальності та неминучості, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат на оплату висновку експерта в галузі права.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 27.06.2025 за №102-53 «Про звернення Івано-Франківської міської ради».
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.