Справа № 260/5629/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/5629/24 пров. № А/857/35705/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Пославського Д.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Бойко Б.Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.07.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Фонрабе Євгена Вікторовича, діючого на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення зі служби у зв`язку із переходом на роботу до іншого міністерства, поновлення на службі в поліції, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Микуляк П.П., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 14 год. 39 хв. 24.07.2025р., м.Ужгород; дата складання повного рішення суду І інстанції: 04.08.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

26.08.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції 27.08.2024р.) за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Фонрабе Є.В., діючий на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням остаточно сформульованих позовних вимог, просив:

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ в Закарпатській обл. № 152о/с від 24.07.2024р. «По особовому складу» про звільнення майора поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського районного відділу поліції /РВП/ ГУ НП в Закарпатській обл., з 24.07.2024р. зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

поновити ОСОБА_1 з 24.07.2024р. на службі в поліції на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській обл.;

стягнути з відповідача ГУ НП в Закарпатській обл. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.07.2024р. до часу прийняття рішення про поновлення на посаді;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення з 24.07.2024р. на посаді та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у межах суми стягнення за один місяць;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. та судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с.1-8, 120-121).

Згідно ухвали суду від 02.09.2024р. розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження (а.с.68-69).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.07.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП в Закарпатській обл. № 152о/с від 24.07.2024р. «По особовому складу» про звільнення майора поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновлено майора поліції ОСОБА_1 на займаній під час звільнення посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській обл. з 24.07.2024р.; рішення в частині поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській обл. допущено до негайного виконання; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.156-163).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ НП в Закарпатській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволення позову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.166-168).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскільки позивача направлено для проходження військової служби під час мобілізації, у зв`язку з чим він перейшов на службу до іншого міністерства Міністерства оборони України, тому при звільненні останнього відповідач застосував норми спеціального законодавства - п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

З огляду на викладене, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах та спосіб, що передбачені спеціальним законодавством, через що покликання суду на норми загального законодавства ч.3 ст.119 КЗпП України вважає помилковим.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах ГУ НП в Закарпатській обл. на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській обл.

Відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 / № 195 від 20.07.2024р. «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації резервіста військовозобов`язаного ОСОБА_1 в складі команди НОМЕР_1 (а.с.80-81).

23.07.2024р. позивач доставлений у військову частину Рівненської обл.

Наказом ГУ НП в Закарпатській обл. № 152о/с від 24.07.2024р. «По особовому складу» майора поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській обл. з 24.07.2024р. звільнено зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) (зворот а.с.19).

Підставою прийняття цього наказу зазначено: наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 № 195 о/с від 20.07.2024р. «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації».

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що скільки позивач був саме призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, контракт про проходження військової служби із ним не укладався, тому правові підстави для кваліфікації таких обставин як перехід на роботу до іншого міністерства чи відомства є відсутніми.

Водночас, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства. За встановлених судом фактичних обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, які відповідачем не були дотримані при прийнятті спірного наказу.

Відтак, спірний наказ № 152 о/с від 24.07.2024р. не відповідає критеріям, встановленим ч.2 ст.2 КАС України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання поновити позивача з 24.07.2024р. на службі в поліції, то така позовна вимога підлягає до задоволення зі збереженням робочого місця за позивачем, як мобілізованим, що відповідно має бути оформлено відповідним наказом (поновлення позивача на займаній посаді спрямовано виключно на відновлення його порушеного права щодо збереження його робочого місця як мобілізованого).

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керувався тим, що оскільки позивач є мобілізованим, на теперішній час проходить військову службу за мобілізацією, тому така позовна вимога не може бути задоволена.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України (КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» (надалі Закон № 580-VIII).

Відповідно до ст.3 зазначеного Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.6 цього Закону поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Питання звільнення зі служби в поліції регулюються приписами ст.77 Закону № 580-VIII.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому, загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, з огляду на неврегульованість питання переведення на іншу роботу, порядку збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації Законом № 580-VIII, до спірних правовідносин слід застосовувати КЗпП України.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, однією з яких відповідно до п.5 ч.1 вказаної статті є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2019р. у справі № 805/3724/15-а для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п.5 ст.36 К3пП України.

Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП у погоджений сторонами строк.

Отже, для переведення працівника на інше підприємство необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися в законний спосіб не може.

Обґрунтовуючи законність звільнення позивача, відповідач зазначає про те, що позивач з 20.04.2024р. фактично перейшов на службу до іншого міністерства - Міністерства оборони України, що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції, оскільки згідно до ст.66 Закону № 580-VIII поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

Водночас, згідно фактичних обставин справи позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, контракт про проходження військової служби із ним не укладався, що свідчить про відсутність підстав вважати, що він перейшов на роботу до іншого міністерства чи відомства в розумінні п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII.

Таким чином, призов на військову службу під час мобілізації та перехід у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) не є тотожними поняттями.

У свою чергу, статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону № 2322-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який в подальшому було продовжено.

Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. «Про правовий режим воєнного стану» - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи і посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. Виплата грошового забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

Прийняття відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції було зумовлено призовом позивача на військову службу під час мобілізації. За таких обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, яких відповідачем не дотримано під час прийняття спірного наказу.

Згідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи положення ч.1 ст.235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч.1 ст.235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021р. у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу ст.235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021р. у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021р. у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021р. у справі № 640/18679/18, від 25.02.2021р. у справі № 820/292/17.

Відтак, наказ ГУ НП в Закарпатській обл. № 152о/с від 24.07.2024р. не відповідає критеріям, встановленим ч.2 ст.2 КАС України, а тому такий підлягає скасуванню.

При цьому, суд першої інстанції правильно задовольнив позовну вимоги про зобов`язання поновити позивача з 24.07.2024р. на службі в поліції на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській обл. із збереженням робочого місця за позивачем, як мобілізованим, що відповідно має бути оформлено відповідним наказом.

Таке поновлення позивача на займаній посаді спрямовано виключно на відновлення його порушеного права щодо збереження його робочого місця, як мобілізованого.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено частково у визначений спосіб.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ НП в Закарпатській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.07.2025р. в адміністративній справі № 260/5629/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Національної поліції в Закарпатській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 28.10.2025р.