Справа № 761/14071/23
Суддя: Фролова І. В.
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/761/163/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Фролова І.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому органі Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому органі Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення, у якій позивач просив суд: визнати протиправними та скасувати постанови №№ 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911, 1912, 1913, 1914 про накладення адміністративного стягнення, винесені адміністративною комісією Київської міської державної адміністрації 01 листопада 2021 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і закрити відповідні справи про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 серпня 2021 року адміністративною комісією Київської міської державної адміністрації винесено постанови №№ 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911, 1912, 1913, 1914.

Позивач вважає вказані постанови протиправними та що вони мають бути скасовані, а справи про адміністративне правопорушення відносно позивача мають бути закрити, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 261 КАС України.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до ч.8 ст. 262 КАС України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Так, судом враховано, що постанова про притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності є правовим актом індивідуальної дії (п.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ від 06.03.2008 року).

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Як вбачається із адміністративного позову, 16 серпня 2021 року адміністративною комісією Київської міської державної адміністрації відносно позивача винесено постанову №1906 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1907 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1908 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1909 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1910 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1911 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1912 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1913 про накладення адміністративного стягнення, постанову №1914 про накладення адміністративного стягнення (надалі по тексту - оскаржувані постанови №№1906-1914).

11 квітня 2023 року позивачеві були передані копії оскаржуваних постанов №№ 1906-1914, відповідно до яких його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У оскаржуваних постановах №№ 1906-1914зазначено, що під час постановлення рішення адміністративна комісія брала до уваги пояснення «представника за довіреністю - ОСОБА_2.

Позивач зазначає, що він не є неповнолітньою особою, не має фізичних або психічних вад, а отже може самостійно реалізовувати свої права у справах про адміністративні правопорушення. ОСОБА_2 не є батьком позивача, його усиновителем, опікуном або піклувальником і не може бути його законним представником у даній категорії справ.

Крім цього, позивач вважає, що відповідачем, під час розгляду адміністративних справ та винесення оскаржуваних постанов №№ 1906-1914, порушено вимоги ч. 2 ст. 36 КУАП.

Так, усі 9 справ про вчинення адміністративного правопорушення розглядались 16 серпня 2021 року одним і тим же органом - Адміністративною комісією при виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

В результаті одночасного розгляду справ протягом одного дня (на засіданні комісії) відповідачем винесено 9 постанов та накладено 9 адміністративних стягнень - кожне у вигляді штрафу у розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, усього на суму 15 300,00 гривень.

Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що до Адміністративної комісії від Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли протоколи про адміністративні правопорушення складені спеціалістами зазначеного управління відносно директора ТОВ «УКС» ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилися у порушенні пунктів 14.1.1. 14.1.4. Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051, а саме:

1) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,0 м2, за адресою: м. Київ, вул. М.Закревського, 25/1;

2) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,0 м2, за адресою: м. Київ, просп. Маяковського, 14/13;

3) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,0 м2, за адресою: м. Київ, вул. Т.Драйзера/вул. Закревського,27;

4) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,0 м2, за адресою: м. Київ, вул.Миропільська,3;

5) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,0 м2, за адресою: м. Київ, вул.Миропільська,3;

6) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,5 м2, за адресою: м. Київ, бульв Др.Народів, 12;

7) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,5 м2, за адресою: м. Київ, Залізничне Шосе,47;

8) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 2,5 м2, за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 18/ ріг вулиці Ісаакяна;

9) самовільне розміщення рекламного засобу без дозволу, а саме: спеціальної стаціонарної конструкції типу: «Рекламно- інформаційний покажчик на опорі освітлення (контактної мережі)», в кількості 1 одиниця, площа - 1,0 м2, за адресою: м. Київ, вулиця Чорновола, 27;

За результатами розгляду вище зазначених матеріалів про адміністративні правопорушення, Адміністративною комісією на засіданні 16 серпня 2021 року винесено оскаржувані постанови №№ 1906-1914 про накладення на позивача адміністративних стягнень по сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1 700,00 грн. по кожній постанові.

Положеннями ст. 152 КУпАП передбачено, що порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ст. 1 Закону України Про благоустрій населених пунктів благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покрашення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Так, відповідно ст. 1 цього ж Закону, територія (в населеному пункті) - це сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів загального користування: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту.

Приписи ч. 2 ст. 17 Закону України Про благоустрій населених пунктів визначають, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: 1) утримувати в належному стані закріплені в установленому порядку за ними території; 2) дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; 3) не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів; 4) відшкодовувати в установленому порядку збитки, завдані порушенням законодавства з питань благоустрою населених пунктів.

Так, згідно ч. 1 ст. 16 указаного Закону на об`єктах благоустрою категорично забороняється: 1) виконувати роботи без дозволу у разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; 2) самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева; 3) вивозити і звалювати в не відведених для цього місцях відходи, траву, гілки, деревину, листя, сніг; 4) складувати будівельні матеріали, конструкції, обладнання за межами будівельних майданчиків; 5) самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо; 6) встановлювати технічні засоби регулювання дорожнього руху без погодження з відповідними органами Міністерства внутрішніх справ України; 7) влаштовувати стоянки суден, катерів, інших моторних плавучих засобів у межах територій пляжів; 8) випасати худобу, вигулювати та дресирувати тварин у не відведених для цього місцях; 9) здійснювати ремонт, обслуговування та миття транспортних засобів, машин, механізмів у не відведених для цього місцях (крім випадків проведення негайного ремонту при аварійній зупинці).

Правила благоустрою м. Києва затверджені рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051, вони є чинними та обов`язковими до виконання на території м. Києва.

Відповідно пункту 14.1.1 вказаних Правил розміщення та утримання засобів та обладнання зовнішньої реклами, реклами на об`єктах та обладнанні транспорту комунальної власності територіальної громади міста Києва (крім випадків її розміщення на/в рухомому складі) в м. Києві повинно відповідати вимогам законів України «Про благоустрій населених пунктів», «;Про дорожній рух», «;Про автомобільні дороги», «;Про рекламу», Типовим правилам розміщення зовнішньої реклами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 N 2067, інших обов`язкових до виконання нормативно-правових актів, рішенням Київської міської ради, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також цим Правилам.

Згідно пункту 14.1.1 вказаних Правил підставою для розміщення реклами, виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу, його встановленням та експлуатації, є виданий в установленому порядку дозвіл на розміщення зовнішньої реклами або погодження на розміщення реклами на транспорті комунальної власності. У випадку, коли встановлення рекламних засобів потребує порушення об`єктів благоустрою, проведення таких робіт здійснюється після отримання в установленому порядку дозволу на порушення об`єктів благоустрою у відповідності до затвердженого переліку земляних та/або ремонтних робіт або контрольної картки на тимчасове порушення благоустрою території у зв`язку з виконанням відповідних робіт.

В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 2-3632/11, від 15.07.2019 у справі № 235/499/17, від 30.10.2019 у справі № 390/131/18, від 01.04.2020 у справі № 686/24003/18).

Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Суд констатує, що зміст позовної заяви свідчать про те, що позивач не оспорює сам факт допущеного порушення щодо самовільного розміщення рекламних засобів, натомість, звертає увагу на порушення ст. 36 ч.2 КУпАП щодо накладення стягнення за кожне правопорушення, ст. 268 КУпАП щодо розгляду справи без його участі, неповідомлення про час та місце розгляду справи, а також участі у справі при розгляді справ та винесення оскаржуваних постав за участі представника за довіреністю особи, яка не є адвокатом.

Суд критично оцінює обґрунтування позову в частині порушення відповідачем ст. 36 ч. 2 КУпАП в частині накладення стягнення за кожне правопорушення, а за не всі разом, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Так, 16 серпня 2021 року адміністративною комісією при виконавчому органі Київської міської ради (Київської державної адміністрації) стосовно позивача розглядались справи про адміністративні правопорушення, за наслідками яких винесено постанови №№ 1906-1914 про накладення адміністративного стягнення за порушення ст. 152 КУпАП.

З оскаржуваних постанов вбачається, що позивачем вчинено порушення Правил благоустрою м. Києва щодо рекламних засобів, розташованих TOB «УКС» без відповідних дозволів, в різних адміністративно-територіальних частинах міста Києва та в різний період часу, а тому, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині, з огляду на що, положення ч. 2 ст. 36 КУпАП не підлягають застосуванню в даному випадку.

В частині обґрунтувань позову щодо порушення ст. 268 КУпАП в частині розгляду справи без участі позивача, неповідомлення його про час та місце розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст. 152 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено на громадян або посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності. Зі змісту оскаржуваних постанов вбачається, вони винесені щодо ОСОБА_1 , як директора ТОВ «УКС», та накладено відповідне адміністративне стягнення, встановлене ст. 152 КУПАП для посадових осіб.

Сторонами не заперечується та підтверджується відкритими даними з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань, що ОСОБА_1 є директором ТОВ «УКС», а відтак посадовою особою ТОВ «УКС» ().

З матеріалів справи вбачається, що при складанні протоколів про адміністративне правопорушення був присутній ОСОБА_2, як представник за довіреністю, якого також повідомляли про дату, час та місце засідань адміністративної комісії, що підтверджується розписками наявними в матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

Позивач помилково ототожнює представництво адвоката в суді та представництво особи у відносинах з органами державної влади/місцевого самоврядування, тому, у даному випадку, позивач був вільним у виборі свого представника, якому самостійно видав довіреність, яка є чинною, а представник був обізнаний про хід розгляду справи та дату та час її розгляду, а отже, доводи позивача стосовно порушення процедури складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності та порушення процедури розгляду, є безпідставними.

Таким чином, доводи позивача стосовно порушення процедури складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності та порушення процедури розгляду не знайшли свого підтвердження.

Крім того, суд, приймаючи рішення, звертає увагу на те, що відповідно до висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 17 травня 2018 року у справі №670/346/17, було зазначено наступне: «доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (передбачені статтею 251 КУпАП).».

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Твердження позивача про незаконність та необґрунтованість постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим, судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 62 Конституції України, ст. 2, 12, 15 25, 72, 77, 79, 241-262, 250, 251, 286 КАС України, ст. 7, 36, 38, 152, 245, 251, 252, 283, 284 КУпАП, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому органі Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Адміністративна комісія при виконавчому органі Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), адреса місцезнаходження - м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, .

Повний текст рішення виготовлений 25 січня 2024 року.

Суддя: