Справа № 990/179/24
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №990/179/24

адміністративне провадження № П/990/179/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Тацій Л.В.,

суддів: Єзерова А.А., Стародуба О.П., Стеценка С.Г., Шарапи В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Барміної Г. Ю.,

позивача - не з`явився,

представника позивача (у режимі відеоконференції) - Білоуса В. О.,

представника відповідача (у режимі відеоконференції) - не з`явився,

представника третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу № 990/179/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів, про визнання протиправним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

23.05.2024 до Верховного Суду як до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 04.04.2024 № 1022/0/15-24 "Про скасування рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 21.06.2024 № 122-дп-23 про закриття дисциплінарного провадження стосовно прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_1 та прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3".

Доводи позивача

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що спірне рішення прийнято з порушенням пункту 4 частини другої статті 54 Закону України від 21.12.2016 № 1798- VIII "Про Вищу раду правосуддя", оскільки не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності прокурора та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Доводить, що висновки, викладені в рішенні ВРП від 04.04.2024 № 1022/0/15-24 щодо закриття дисциплінарного провадження, зокрема щодо ОСОБА_1 , через сплив строку накладення дисциплінарного стягнення, суперечать дійсним обставинам справи та чинному законодавству, оскільки дисциплінарне провадження щодо суб`єктів притягнення має бути закрите з огляду на те, що в їх діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

ОСОБА_1 вказує на те, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки не містить посилань на правові та фактичні підстави і мотиви, якими керувалася ВРП при обґрунтуванні своїх висновків, та прийняте без всебічного, повного та об`єктивного розгляду і оцінки усіх доводів, а також ґрунтується на припущеннях, позаяк відбулось без дослідження матеріалів та доказів, які становлять у сукупності предмет скарги заступника Генерального прокурора Войтенка А. Б.

Окрім того, на переконання позивача, ВРП перевищила свої повноваження втручанням у інститут зміни обвинувачення.

Доводи відповідача

У відзиві на позовну заяву ВРП просить відмовити в задоволенні позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим.

Відповідач указує на те, що статтею 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" визначено підстави для оскарження та скасування рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП, третя особа).

Зазначає, що відсутні підстави для скасування рішення ВРП від 04.04.2024 № 1022/0/15-24, визначені пунктами 1-3 частини першої статті 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя", позаяк це рішення прийнято повноважним складом ВРП, підписане усіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні, а позивач був присутнім на засіданні.

Щодо визначених законом підстав та мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, відповідач зазначив, що при розгляді скарги на рішення КДКП відповідачем були встановлені обставини, які свідчать про те, що дії, зокрема прокурора ОСОБА_1 , під час підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, що полягали у безпідставній зміні обсягу обвинувачення та правової кваліфікації дій ОСОБА_2 з частини третьої статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України) на частину другу статті 369-2 КК України, призвели до постановлення судом ухвали про закриття кримінального провадження стосовно вказаної особи у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок чого ОСОБА_2 , який вчинив кримінальне правопорушення, уникнув кримінальної відповідальності.

На переконання ВРП, зазначене дає підстави для висновку, що прокурор ОСОБА_1 повинен був усвідомлювати значення зміни обвинувачення та правової кваліфікації дій ОСОБА_2 , міг передбачити настання суспільно негативних наслідків - уникнення кримінальної відповідальності особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

З огляду на сукупність установлених у дисциплінарному провадженні обставин та послідовність дій прокурорів, ВРП доводить наявність, зокрема у діях прокурора ОСОБА_1 , складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру", - неналежне виконання службових обов`язків, що є підставою для накладення на нього дисциплінарного стягнення.

Доводи третьої особи

КДКП у своїх поясненнях просить задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 , зазначаючи, що оскаржуване рішення ВРП є протиправним, не містить посилань на правові та фактичні підстави й мотиви, прийнято без всебічної, повної та об`єктивної оцінки усіх доводів.

На думку КДКП, ВРП перевищила свої повноваження внаслідок втручання в інститут зміни обвинувачення.

Рух справи

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2024 визначено склад колегії суддів для розгляду справи: головуючий - Тацій Л. В., судді: Стародуб О. П., Стеценко С. Г., Єзеров А. А., Стрелець Т. Г.

Ухвалою Верховного Суду від 27.05.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

28.05.2024 позивач усунув недоліки позовної заяви, на які вказав Суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 29.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів.

Цією ж ухвалою Суд залучив до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача КДКП.

05.06.2024 до Верховного Суду від ВРП надійшли копії документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

10.06.2024 ВРП подала до Суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, відповідно до якої просить надати можливість участі в усіх судових засіданнях у справі № 990/179/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Указана заява відповідача була задоволена Верховним Судом згідно з ухвалою від 24.06.2024.

11.06.2024 до Верховного Суду надійшли пояснення КДКП щодо позовної заяви ОСОБА_1 , а 12.06.2024 - відзив ВРП на позовну заяву.

18.02.2025 ВРП подала заяву про розгляд справи без участі її представника на підставі наявних у суду матеріалів.

24.04.2025 на електронну пошту Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Білоуса Віталія Олеговича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 25.04.2025 Верховний Суд повернув вищезазначену заяву без розгляду на підставі частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Стрелець Т. Г. проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено склад суду для розгляду справи: головуючий суддя Тацій Л. В., судді: Єзєров А. А., Стародуб О.П., Стеценко С. Г., Шарапа В. М.

Верховний Суд ухвалою від 17.07.2025 задовольнив заяву представника позивача - адвоката Білоуса В. О. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

24.10.2025 до Верховного Суду надійшла заява КДКП про розгляд справи без участі її представника на підставі наявних у суду матеріалів.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

1. 01.02.2023 до КДКП надійшла скарга заступника Генерального прокурора Войтенка А. Б. про вчинення прокурорами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дисциплінарного проступку.

Скарга обґрунтована посиланням на неналежне виконання службових обов`язків прокурорами ОСОБА_1 (прокурор вищого рівня) та ОСОБА_3 (прокурор у провадженні) під час підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000020 від 24.01.2017 в частині незабезпечення ефективного підтримання публічного обвинувачення та відповідно якісного контролю за ним, недотримання належної правової процедури здійснення зміни обвинувачення без установлення нових фактичних обставин із безпідставною зміною правової кваліфікації на нетяжкий злочин та залишення без правової оцінки деяких епізодів злочинних дій з огляду на виключення їх з обвинувачення, а також неоскарження судового рішення про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності.

Скаржник зазначав, що 30.09.2016 Саксаганське відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області внесло відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002841 за фактом виявлення під час реєстрації ОСОБА_4 (за дорученням ОСОБА_5 ) транспортного засобу марки "Роrshe", модель "Сауеnnе", д. н. НОМЕР_1 , знищення, підробки номерів вузлів та агрегатів цього транспортного засобу. Старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні визначено прокурора Криворізької місцевої прокуратури № З ОСОБА_2

06.10.2016 Саксаганський районний суд Дніпропетровської області постановив ухвалу, якою наклав арешт на вказаний вище автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_5 , ключі від нього та свідоцтво про його реєстрацію.

Прокурор ОСОБА_2 за посередництва ОСОБА_4 пообіцяв ОСОБА_5 повернути транспортний засіб зі свідоцтвом про реєстрацію за умови надання йому неправомірної вигоди, у зв`язку із чим зареєстровано кримінальне провадження № 0000020 за частиною третьою статті 368 КК України.

20.04.2017 до суду скеровано обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, а саме: в отриманні від ОСОБА_5 неправомірної вигоди в розмірі 84 000 грн за ухвалення рішення щодо зняття арешту, накладеного ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 06.10.2016, з автомобіля, що належить ОСОБА_5 , свідоцтва про його реєстрацію, а також за вирішення питання щодо повернення цього майна володільцю.

Відповідно до постанови про зміну групи прокурорів від 12.01.2021 державне обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000020 підтримували прокурори Херсонської спеціалізованої прокуратури ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11

23.06.2022 прокурор ОСОБА_3 склав, а прокурор вищого рівня ОСОБА_1 погодив обвинувальний акт зі зміненою правовою кваліфікацією дій ОСОБА_2 із частини третьої статті 368 на частину другу статті 369-2 КК України та зміненим обсягом обвинувачення (виключення з об`єктивної сторони кримінального правопорушення декількох епізодів, зокрема щодо вжиття заходів зі зняття арешту, накладеного на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та отримання до нього доступу, фізичного повернення транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію).

Того самого дня Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановив ухвалу, якою звільнив ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, закривши кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

На думку скаржника, прокурор ОСОБА_3 на порушення вимог частин першої, другої статті 23, частини третьої статті 26, статті 92 КПК України належним чином не виконав обов`язку щодо доказування у зазначеному кримінальному провадженні, внаслідок чого своїми діями позбавив суд можливості у встановленому процесуальним законом порядку безпосередньо дослідити докази, а також отримати показання свідків обвинувачення з метою ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Прокурор ОСОБА_3 без встановлення нових фактичних обставин безпідставно склав та погодив у прокурора вищого рівня ОСОБА_1 обвинувальний акт з необґрунтовано зміненою правовою кваліфікацією обвинувачення на нетяжкий злочин, чим створив для сторони захисту можливість подальшого застосування інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності, що, своєю чергою, не сприяло виконанню визначених статтею 2 КПК України завдань кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_1 на порушення вимог абзацу другого частини третьої статті 37 та частин першої, другої статті 341 КПК України не встановив обставин, що свідчать про необхідність відмови в погодженні зміненого обвинувального акта. Не оцінив доказів на предмет їх належності та достатності та без встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення безпідставно погодив обвинувальний акт із необґрунтованою зміною правової кваліфікації.

Таким чином, у діях прокурорів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 убачаються ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру" - неналежне виконання службових обов`язків, у зв`язку із чим просив притягнути їх до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення.

2. Рішенням КДКП від 06.02.2023 № 07/3/2-70дс-22дп-23 відкрито дисциплінарне провадження стосовно заступника керівника Херсонської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_1 та прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3

31.05.2023 член Комісії ОСОБА_6 склав висновок про відсутність ознак дисциплінарного проступку в діях прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_1 та прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 .

Рішенням КДКП від 21.06.2023 № 122дп-23 ухвалено закрити дисциплінарне провадження № 07/3/2-70дс-22дп-23 стосовно прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_1 та прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3

КДКП дійшла висновку, що прокурор ОСОБА_3, надавши оцінку кожному доказу з точки зору їх належності, достатності та взаємозв`язку, з дотриманням належної правової процедури склав та погодив у прокурора вищого рівня ОСОБА_1 обвинувальний акт із вмотивованою зміною правової кваліфікації обвинувачення прокурору ОСОБА_2 із частини третьої статті 368 КК України на частину другу статті 369-2 КК України.

На обґрунтування мотивів ухваленого рішення, КДКП зазначила, що зміна прокурором ОСОБА_3 обвинувачення ОСОБА_2 із частини третьої статті 368 КК України на частину другу статті 369-2 КК України та в подальшому ухвалення судом рішення про закриття цього провадження у зв`язку із закінченням строків давності не може свідчити про наявність умисного порушення прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вимог законодавства чи неналежного виконання службових обов`язків, що відповідно до вимог частини третьої статті 43 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для притягнення їх до дисциплінарної відповідальності.

Вказала, що КДКП не уповноважена перевіряти достатність доказів у кримінальному провадженні чи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та надавати оцінку судовим рішенням, а тому за відсутності відповідних доказів, КДКП не може обґрунтовувати своє рішення на припущеннях про наявність дисциплінарного проступку в діях прокурорів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Зауважила, що скаржник не навів відомостей про можливе використання під час підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні №0000020 прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або інтересів третіх осіб.

3. Спрощений виклад підстав оскарження Офісу Генерального прокурора до ВРП.

Уповноважений заступником Генерального прокурора Войтенком А. Б. виконувач обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора (начальник другого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора) Сорочко О. О. (далі - скаржник) звернувся до ВРП зі скаргою, у якій просив скасувати рішення КДКП від 21.06.2023 № 122дп-23 про закриття дисциплінарного провадження стосовно прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_1 та прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким притягнути прокурорів до дисциплінарної відповідальності.

Зазначив, що КДКП дійшла помилкового висновку про недоведеність умисного порушення прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вимог законодавства чи неналежного виконання службових обов`язків.

Дисциплінарний орган залишив поза увагою, що прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , маючи відповідні професійні знання, будучи фаховими юристами, маючи достатній стаж роботи в органах прокуратури, знаючи вимоги кримінального та кримінально-процесуального законодавства, не могли не знати порядок зміни обвинувачення та імперативні обов`язки прокурора під час підтримання державного обвинувачення.

Звертав увагу, що на неналежне виконання прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вказують обставини складання та погодження обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням без встановлення фактичних обставин під час судового розгляду, а отже безпідставність зміни обвинувачення ОСОБА_2 у вигляді виключення з об`єктивної сторони кримінального правопорушення щодо одержання неправомірної вигоди деяких епізодів його злочинної діяльності, та, як наслідок, залишення їх без правової оцінки.

Зокрема, прокурор ОСОБА_3 не виконав імперативні обов`язки щодо ефективного підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000020 стосовно ОСОБА_2 , а прокурор ОСОБА_1 , обіймаючи посаду прокурора вищого рівня, не забезпечив проведення судового розгляду в розумні строки та не дотримав належної правової процедури при погодженні обвинувального акта з необґрунтованою зміною правової кваліфікації обвинувачення прокурору ОСОБА_2 на менш тяжкий злочин.

4. Зміст позиції ВРП у рішенні від 04.04.2024 № 1022/0/15-24.

ВРП зазначила, що дисциплінарний орган залишив поза увагою викладені у дисциплінарній скарзі доводи про неналежне виконання прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 службових обов`язків під час підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000020, оскільки КДКП в оскаржуваному рішенні не надала їм оцінки, обмежившись посиланням на те, що вона не уповноважена перевіряти достатність, належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні чи правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Відповідач визнав необґрунтованим висновок КДКП про те, що вирішення питання щодо зміни обвинувачення прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 здійснено з урахуванням наявних матеріалів кримінального провадження, що впливали на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_2 та могли призвести до ухвалення судом виправдувального вироку.

За позицією ВРП, такий висновок КДКП суперечить раніше викладеній цим дисциплінарним органом позиції про те, що вона не уповноважена перевіряти достатність, належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні чи правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Крім іншого ВРП зауважила, що відповідно до вимог частини третьої статті 43 Закону України "Про прокуратуру" виправдання особи або закриття стосовно неї судом кримінального провадження не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, який здійснював підтримання публічного обвинувачення у цьому провадженні, крім випадків умисного порушення ним вимог законодавства чи неналежного виконання службових обов`язків.

ВРП з такими висновками КДКП не погодилась з огляду на таке.

У постанові від 05.03.2018 у справі № 800/542/17 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок як невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків КДКП має встановити факт діяння, яке полягало б у невиконанні чи неналежному виконанні службових обов`язків. При цьому обов`язкова наявність судового рішення, яким би особу прокурора було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого передбачав би відповідні діяння, не є умовою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з пунктами 25.2-25.4, 25.7 наказу Генерального прокурора від ЗО.09.2021 № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" прокурорам під час судового розгляду відповідно до вимог чинного законодавства необхідно: вживати заходів щодо забезпечення явки до суду свідків обвинувачення; при дослідженні доказів з`ясовувати обставини кримінального правопорушення та інші факти, що мають значення для кримінального провадження; доводити перед судом належність і допустимість доказів, зібраних стороною обвинувачення, об`єктивно оцінювати сукупність доказів щодо їх достатності для доведення винуватості; у разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення та переконання щодо необхідності зміни обвинувачення або висунення додаткового обвинувачення погоджувати відповідні процесуальні документи з прокурором вищого рівня та наводити у новому обвинувальному акті мотиви прийнятого рішення, а в разі отримання відомостей про можливе вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення заявляти клопотання про розгляд додаткового обвинувачення в одному провадженні з первісним обвинуваченням.

Пунктом 9.8 наказу № 309 визначено, що керівникам прокуратур усіх рівнів, їх першим заступникам і заступникам відповідно до розподілу обов`язків та у межах повноважень, передбачених КПК України, у тому числі передбачених статтею 25 Закону України "Про прокуратуру", необхідно вживати заходів, спрямованих на забезпечення досудового розслідування та судового розгляду кримінальних проваджень у розумні строки.

Проаналізувавши зміст рішення КДКП, доводи скарги та матеріали дисциплінарного провадження з наявними у ньому матеріалами кримінального провадження, ВРП погодилася з аргументами скаржника про те, що КДКП не надала оцінки його доводам про неналежне виконання службових обов`язків прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000020 стосовно ОСОБА_2 .

Зокрема, Комісія залишила поза увагою посилання скаржника на неналежне вжиття прокурором ОСОБА_3 заходів щодо забезпечення повноти судового розгляду кримінального провадження № 0000020, всебічного та повного дослідження обставин інкримінованого ОСОБА_2 кримінального правопорушення за первинним обвинуваченням, незважаючи на значний обсяг наявних у кримінальному провадженні доказів, зібраних стороною обвинувачення, зокрема протоколів слідчих дій, протоколів огляду місця події, грошових коштів, мобільного телефону, не забезпечив допит в судовому засіданні 14 свідків сторони обвинувачення. Натомість без належного обґрунтування, прокурор ОСОБА_3 самостійно подав клопотання про відкладення судового засідання для зміни обвинувачення, склав та погодив у прокурора вищого рівня обвинувальний акт із невмотивованою зміною правової кваліфікації обвинувачення прокурору ОСОБА_2 на менш тяжкий злочин (із частини третьої статті 368 на частину другу статті 369-2 КК України), залишення без правової оцінки деяких епізодів злочинних дій ОСОБА_2 та виключення їх з обвинувачення.

У свою чергу прокурор ОСОБА_1 , будучи прокурором вищого рівня, за вказаних вище обставин не вжив заходів для проведення судового розгляду в розумні строки, не організував ефективну діяльність прокурорів у цьому кримінальному провадження, не вжив заходів для повного з`ясування ними обставин кримінального правопорушення; під час проведення 23.06.2022 оперативної наради на зазначені обставини увагу не звернув, не виявив неефективне здійснення прокурором ОСОБА_3 публічного обвинувачення та передчасність ініційованого ним відкладення судового засідання для зміни обвинувачення, не усунув його від участі в судовому розгляді, не надав оцінки наявним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності, достатності та взаємозв`язку та не виправив вищевказані недоліки. Натомість без встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення безпідставно погодив обвинувальний акт, складений ОСОБА_3 з невмотивованою зміною правової кваліфікації обвинувачення прокурору ОСОБА_2 на менш тяжкий злочин, що стало безумовною підставою уникнення прокурором ОСОБА_2 справедливого покарання.

За висновком відповідача, наведені скаржником аргументи стосувалися не перевірки КДКП дій прокурорів на предмет достатності, належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні чи правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_2 , що знаходиться поза межами її повноважень, а перевірки належності виконання прокурорами вимог закону та підзаконних актів, що забезпечують реалізацію завдань, поставлених перед прокуратурою суспільством і державою, та повноважень, наданих для ефективного здійснення професійних функцій у процедурі підтримання публічного обвинувачення.

Правова конструкція статті 338 КПК України чітко встановлює, що прокурор має право змінити правову кваліфікації та/або обсяг обвинувачення лише, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

На обґрунтування неналежного виконання службових обов`язків скаржник вказував, що за неналежного контролю керівника Херсонської спеціалізованої прокуратури сторона обвинувачення фактично самоусунулася від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000020 стосовно ОСОБА_2 . Зокрема, протягом 4 років було призначено 21 судове засідання, з яких фактично відбулися лише 4 судові засідання. Стороною обвинувачення, яка була представлена у тому числі прокурором ОСОБА_3 , під час судового розгляду не досліджувалися наявні у кримінальному провадженні докази (протоколи слідчих (розшукових) дій, речові докази, висновок експерта, не заслухані свідки сторони обвинувачення). Під час досудового розслідування не було допитано одного із основних свідків ОСОБА_4 , від імені якого прокурор ОСОБА_2 особисто підготував та забезпечив подання до суду клопотання про скасування арешту з майна, за вказівкою якого майно було фактично повернуто ОСОБА_5 .

Наведені скаржником обставини відповідач визнав підтвердженими відповідно до матеріалів дисциплінарного провадження.

На обґрунтування зміни обсягу обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , на менш тяжкий злочин (із частини третьої статті 368 КК України на частину другу статті 369-2 КК України), прокурори посилалися на те, що під час дослідження доказів у судовому засіданні, у тому числі посадових інструкцій прокурора ОСОБА_2 , встановлено нові фактичні обставини кримінального правопорушення, зокрема з`ясовано, що ухвалення рішення про скасування арешту у кримінальному провадженні є компетенцією судді та не належить до повноважень прокурора ОСОБА_2 .

Водночас ВРП наголосила, що посадова інструкція прокурора ОСОБА_2 була наявна у матеріалах кримінального провадження ще на стадії досудового розслідування та первинного обвинувачення ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення за частиною першою статті 368 КК України. Крім іншого, цей документ не є доказом, яким обґрунтовано обвинувачення, а тому він не містив нових фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених під час судового розгляду, що могло би бути підставою для зміни обвинувачення та правової кваліфікації.

Також відповідач вказав, що неспростованими залишились доводи скаржника про неправомірність зміни прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 обсягу обвинувачення, зокрема виключення з об`єктивної сторони дій ОСОБА_2 декількох епізодів, а саме вжиття ним заходів зі зняття арешту, накладеного на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та отримання до нього доступу, фізичного повернення транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

ВРП підсумувала, що дії прокурорів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, що полягали у зміні обсягу обвинувачення та правової кваліфікації дій ОСОБА_2 із частини третьої статті 368 на частину другу статті 369-2 КК України, призвели до постановлення судом ухвали про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок чого останній уникнув кримінальної відповідальності.

Зазначене дало підстави для висновку, що прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали усвідомлювати значення зміни обвинувачення та правової кваліфікації дій ОСОБА_2 , а також могли передбачити настання суспільно негативних наслідків - уникнення кримінальної відповідальності особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

З огляду на сукупність встановлених у дисциплінарному провадженні обставин та послідовність дій прокурорів, визнала обґрунтованими доводи скаржника про наявність в діях прокурорів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру", - неналежне виконання службових обов`язків, що є підставою для накладення на них дисциплінарного стягнення.

Отже, прокурори ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на момент розгляду КДКП дисциплінарного провадження підлягали притягненню до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з наявністю в їхніх діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру" (неналежне виконання службових обов`язків).

Водночас ВРП дійшла висновку, що дисциплінарне провадження стосовно прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_1 та прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону ОСОБА_3 підлягає закриттю у зв`язку із закінченням строку накладення дисциплінарного стягнення.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 131-1 Конституції України В Україні діє прокуратура, яка здійснює підтримання публічного обвинувачення в суді.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частина друга цієї ж статті).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2024 № 1697-VII "Про прокуратуру".

Статтею 1 цього Закону визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

На прокуратуру покладаються функції, зокрема, щодо підтримання державного обвинувачення в суді (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").

Стаття 3 Закону України "Про прокуратуру" визначає засади діяльності прокуратури. Так, діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на таких засадах: верховенства права та визнання людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю; законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності; незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків; неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки (пункти 1, 3, 5, 10 частини першої цієї статті).

Незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності (пункт 1 частини першої статті 16 Закону України "Про прокуратуру").

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру" прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав: невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків.

Частинами другою та третьою цієї ж статті визначено, що притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.

Виправдання особи або закриття стосовно неї судом кримінального провадження не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, який здійснював процесуальне керівництво досудовим розслідуванням та/або підтримання державного обвинувачення у цьому провадженні, крім випадків умисного порушення ним вимог законодавства чи неналежного виконання службових обов`язків.

Дисциплінарне провадження здійснюється відповідним органом (частина перша статті 44 Закону України "Про прокуратуру").

Згідно з частиною першою статті 45 Закону України "Про прокуратуру" дисциплінарне провадження - це процедура розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Приписи частини п`ятої статті 48 Закону України "Про прокуратуру" визначають, що у разі відсутності підстав для накладення на прокурора дисциплінарного стягнення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, своїм рішенням закриває дисциплінарне провадження.

Норми статті 50 Закону України "Про прокуратуру" визначають порядок оскарження рішення, прийнятого за результатами дисциплінарного провадження.

Відповідно до частин першої - третьої цієї статті прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.

Розгляд адміністративного позову щодо оскарження рішення Вищої ради правосуддя здійснюється в порядку, визначеному процесуальним законом.

Подання адміністративного позову до суду на рішення Вищої ради правосуддя про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності або про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора не зупиняє дію такого рішення, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення Вищої ради правосуддя про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності або про неможливість подальшого перебування особи на посаді.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначає Закон України від 21.12.2016 № 1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя".

Згаданий Закон до повноважень ВРП відносить, окрім іншого, розгляд скарг на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора (пункт 5 частини першої статті 3).

Частинами третьою - п`ятою статті 53 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" передбачено, що скарга на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора розглядається Вищою радою правосуддя у пленарному складі в порядку, визначеному статтею 49 цього Закону для розгляду дисциплінарної справи щодо судді.

Вища рада правосуддя розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора не пізніше шістдесяти днів з дня їх надходження. Цей строк може бути продовжений Вищою радою правосуддя не більше ніж на шістдесят днів у разі потреби додаткової перевірки обставин та (або) матеріалів справи.

За результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора Вища рада правосуддя має право:

1) скасувати повністю рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора та закрити дисциплінарне провадження;

2) скасувати частково рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора та ухвалити нове рішення;

3) скасувати повністю або частково рішення відповідного органу про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності прокурора та ухвалити нове рішення;

4) змінити рішення відповідного органу, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;

5) залишити рішення відповідного органу без змін.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" рішення Вищої ради правосуддя за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) прокурор не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини п`ятої статті 53 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності прокурора та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Визначаючи межі перевірки судом законності рішення ВРП, Верховний Суд вважає, що при наданні юридичної оцінки рішенню ВРП суд має повну юрисдикцію, яка не обмежується лише з`ясуванням наявності визначених Законом України "Про Вищу раду правосуддя" формальних підстав для скасування такого рішення. Суд повинен також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття спірного рішення вимог закону щодо вмотивованості такого рішення. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження (подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2021 у справі № 9901/540/19).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративного органу, виснував, що суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості актів, які прийняті органом влади, однак все ж таки суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma RadioTelevisionltd. v. Cyprus), заяви № 32181/04 та № 35122/05, пункти 156, 157; у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria), заява № 38780/02, пункти 47-56; у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. The United Kingdom), заява № 19178/91, пункт 44).

Перш за все Суд зазначає, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не наводить доводів стосовно наявності підстав для скасування рішення ВРП, які передбачені пунктами 1, 2 та 3 частини першої статті 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя".

Надаючи правову оцінку наведеним у рішенні ВРП мотивам, з яких вона дійшла висновку про наявність складу дисциплінарного проступку в діях позивача, у контексті наявності або відсутності визначеної пунктом 4 частини першої статті 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" підстави для скасування відповідного рішення ВРП, Верховний Суд виходить з таких міркувань.

ОСОБА_1 , мотивуючи протиправність спірного у справі рішення, доводить, що в ньому (рішенні) не обґрунтовано наявність у діях прокурора складу дисциплінарного проступку.

Зміст рішення ВРП від 04.04.2024 № 1022/0/15-24, детальний опис якого зроблено вище, дає підстави стверджувати про те, що ВРП навела та достатньо обґрунтувала мотиви та обставини, на яких ґрунтується її позиція.

Так, ВРП визнала обґрунтованими наведені у скарзі доводи про ненадання КДКП оцінки твердженням про безпідставність зміни обвинувачення ОСОБА_2 , що мало наслідком невиконання закріплених у статті 2 КПК України завдань кримінального провадження та призвело до уникнення обвинуваченим справедливого покарання через звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку із закінченням визначених у процесуальному законі строків давності.

Відповідач указав, що КДКП у своєму рішенні обмежилась посиланням на те, що вона невповноважена перевіряти достатність, належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні чи правильність кваліфікації дій обвинуваченого. При цьому третя особа виходила з того, що вирішення питання стосовно зміни обвинувачення прокурором ОСОБА_1 здійснено з урахуванням наявних матеріалів кримінального провадження, що впливали на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_2 та могли призвести до ухвалення судом виправдувального виробу.

Такий висновок КДКП відповідач цілком обґрунтовано визнав таким, що суперечить раніше викладеній цим дисциплінарним органом позиції про те, що він невповноважений перевіряти достатність, належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні чи правильність кваліфікації.

Проаналізувавши зміст рішення КДКП, доводи скарги та матеріали дисциплінарного провадження з наявними у ньому матеріалами кримінального провадження, ВРП виснувала про те, що КДКП не дала оцінки обставинам про неналежне виконання службових обов`язків прокурорами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000020 стосовно ОСОБА_2 .

Зокрема, КДКП залишила поза увагою обставину щодо неналежного вжиття прокурором ОСОБА_3 заходів забезпечення повноти судового розгляду кримінального провадження № 0000020, всебічного та повного дослідження обставин інкримінованого ОСОБА_2 кримінального правопорушення за первинним обвинуваченням, незважаючи на значний обсяг наявних у кримінальному провадженню доказів, зібраних стороною обвинувачення, зокрема протоколів слідчих дій, протоколів огляду місця події, грошових коштів, мобільного телефону, не забезпечив допит у судовому засіданні 14 свідків сторони обвинувачення. Натомість без належного обґрунтування, прокурор ОСОБА_3 самостійно подав клопотання про відкладення судового засідання для зміни обвинувачення, склав та погодив у прокурора вищого рівня обвинувальний акт із невмотивованою зміною правової кваліфікації обвинувачення ОСОБА_2 на менш тяжкий злочин (із частини третьої статті 368 на частину другу статті 369-2 КК України), залишення без правової оцінки деяких епізодів злочинних дій ОСОБА_2 та виключення їх з обвинувачення.

У свою чергу прокурор ОСОБА_1 , будучи прокурором вищого рівня, за вказаних вище обставин не вжив заходів для проведення судового розгляду в розумні строки, не організував ефективну діяльність прокурорів у цьому кримінальному провадження, не вжив заходів для повного з`ясування ними обставин кримінального правопорушення; під час проведення 23.06.2022 оперативної наради на зазначені обставини увагу не звернув, не виявив неефективне здійснення прокурором ОСОБА_3 публічного обвинувачення та передчасність ініційованого ним відкладення судового засідання для зміни обвинувачення, не усунув його від участі в судовому розгляді, не надав оцінки наявним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності, достатності та взаємозв`язку та не виправив вищевказані недоліки. Натомість без встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення безпідставно погодив обвинувальний акт, складений ОСОБА_3 , з невмотивованою зміною правової кваліфікації обвинувачення прокурору ОСОБА_2 на менш тяжкий злочин, що стало безумовною підставою уникнення прокурором ОСОБА_2 справедливого покарання.

У цьому контексті ВРП підсумувала, що вищезазначені обставини стосувалися не перевірки КДКП дій прокурорів на предмет достатності, належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні чи правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_2 , що знаходиться поза межами її повноважень, а перевірки належності виконання прокурорами вимог закону та підзаконних актів, що забезпечують реалізацію завдань, поставлених перед прокуратурою суспільством і державою, та повноважень, наданих для ефективного здійснення професійних функцій у процедурі підтримання публічного обвинувачення.

Відповідач виходив з того, що правова конструкція статті 338 КПК України чітко встановлює, що прокурор має право змінити правову кваліфікацію та/або обсяг обвинувачення лише, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Перевіряючи наявність підстав для зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_2 , ВРП врахувала, що підставою для зміни обсягу обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , на менш тяжкий злочин стало те, що під час дослідження доказів у судовому засіданні, зокрема посадових інструкцій прокурора ОСОБА_2 , встановлено нові фактичні обставини кримінального правопорушення, зокрема з`ясовано, що ухвалення рішення про скасування арешту у кримінальному провадженні є компетенцією судді і не належить до повноважень прокурора ОСОБА_2 .

При цьому відповідач встановив, що посадова інструкція прокурора ОСОБА_2 була наявна у матеріалах кримінального провадження ще на стадії досудового розслідування та первинного обвинувачення ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення за частиною першою статті 368 КК України. Більш того, цей документ не є доказом, яким обґрунтоване обвинувачення, а тому він не містив нових фактичних обставин кримінального правопорушення встановлених під час судового розгляду, що могло бути підставою для зміни обвинувачення та правової кваліфікації ОСОБА_2 .

Також ВРП визнала неспростовними доводи скаржника про погодження ОСОБА_1 безпідставної зміни обсягу обвинувачення, зокрема виключення з об`єктивної сторони дій ОСОБА_2 декількох епізодів, а саме вжиття ним заходів зі зняття арешту, накладеного на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та отримання до нього доступу, фізичного повернення транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію.

На висновки ВРП також вплинуло те, що за неналежного контролю керівника Херсонської спеціалізованої прокуратури сторона обвинувачення фактично самоусунулася від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000020 стосовно ОСОБА_2 . Зокрема, протягом чотирьох 4 років (з 27.09.2018 по 23.06.2022) було призначено 21 судове засідання, з яких фактично відбулися лише 4 судові засідання. Стороною обвинувачення, яка була представлена у тому числі прокурором ОСОБА_3 , під час судового розгляду не досліджувалися наявні у кримінальному провадженні докази (протоколи слідчих (розшукових) дій, речові докази, висновок експерта, не заслухані свідки сторони обвинувачення). Під час досудового розслідування не було допитано одного із основних свідків ОСОБА_4 , від імені якого прокурор ОСОБА_2 особисто підготував та забезпечив подання до суду клопотання про скасування арешту з майна, за вказівкою якого майно було фактично повернуто ОСОБА_5 .

Усі вищезазначені обставини, а також послідовність дій прокурорів зумовили висновок ВРП про те, що прокурор ОСОБА_1 повинен усвідомлювати значення зміни обвинувачення та правової кваліфікації дій ОСОБА_2 , та могли передбачити настання суспільно негативних наслідків - уникнення кримінальної відповідальності особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Варто зауважити, що фактичні обставини, враховані ВРП при ухваленні спірного рішення, підтверджуються матеріалами дисциплінарного провадження, що наявні у справі.

За таких обставин вищезазначене обґрунтування рішення від 04.04.2024 № 1022/0/15-24 дає підстави для висновку, що відповідач дотримався вимоги щодо його вмотивованості, а викладені у ньому висновки щодо обставин у справі не є довільними та нераціональними, підтверджені доказами і не є помилковими стосовно фактів, які дійсно мали місце у спірних правовідносинах.

Позивач, вважаючи безпідставним висновок ВРП про відсутність підстав для зміни кваліфікації та обсягу обвинувачення, посилається на частину другу статті 338 КПК України, яка, на переконання позивача, імперативно встановлює достатність переконання прокурора у необхідності зміни кваліфікації.

Суд не може погодитись з таким твердженням з огляду на те, що згідно з частиною першою статті 338 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Тобто, єдиною підставою для зміни обвинувачення є встановлення під час судового розгляду нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.

Згадані вище норми необхідно застосовувати в системному зв`язку, тобто переконання прокурора, про яке йдеться у другій частині, не має абстрактного характеру, воно логічно випливає зі встановленої в частині першій умові для зміни обвинувачення - встановлення нових фактичних обставин під час судового розгляду.

ВРП цілком обґрунтовано не визнала новою фактично обставиною посадову інструкцію прокурора ОСОБА_2 та, відповідно, підставою для зміни обвинувачення.

Також у позовній заяві ОСОБА_1 вказує на особливості кваліфікації кримінальних правопорушень за статтями 368 та 369-2 КК України, що, однак, не має значення для правильного вирішення спору, оскільки, як уже було зазначено, під час дисциплінарного провадження не здійснюється переоцінка встановлених у кримінальній справі обставин та/або доказів, прийнятих у ній процесуальних рішень сторони обвинувачення та/або суду (судді).

Відповідач, приймаючи спірне рішення, надавав оцінку виключно діям та бездіяльності прокурора ОСОБА_1 у контексті дотримання ним правових норм, які визначають обсяг його службових повноважень, з метою встановлення фактів, які б могли свідчити про неналежне їх виконання останнім під час підтримання публічного обвинувачення у суді, наслідків, що у зв`язку з цим настали.

У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє й довід позивача про те, що ВРП вийшла за межі своїх повноважень або наданої їй дискреції.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про відсутність у відповідача матеріалів кримінального провадження як обставини, що зумовила прийняття протиправного рішення, Суд зазначає, що чинне законодавство не вимагає долучати до дисциплінарної скарги копії матеріалів кримінального провадження, у межах якого прокурор, щодо якого здійснюється дисциплінарне провадження, підтримував державне обвинувачення.

Вимоги до скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора визначені пунктом 15.3 Регламенту ВРП, у якій зазначено, що до скарги додається копія рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, ухваленого за результатами дисциплінарного провадження. Інших вимог до документів, які повинні додаватись до скарги, не встановлено.

У свою чергу ВРП у порядку статті 31 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" уповноважена, у разі необхідності, витребувати необхідні для розгляду скарги документи, зокрема, від суддів, судів, органів суддівського самоврядування, інших органів та установ у системі правосуддя.

До того ж у матеріалах дисциплінарного провадження наявні копії окремих матеріалів з кримінальних проваджень № 0002841 та № 0000020.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, спірне у справі рішення ВРП є законним та відповідає критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, а відтак відсутні підстави для його скасування.

З огляду на результат судового розгляду розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 258, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів, про визнання протиправним і скасування рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.10.2025.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.В. Тацій,

А.А. Єзеров,

О.П. Стародуб,

С.Г. Стеценко,

В.М. Шарапа,

Судді Верховного Суду