Справа № 540/8591/21
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/8591/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (просп. Ушакова, 75, м.Херсон, 73026, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі в якому позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі від 25 листопада 2021 року за №106-0 о про звільнення заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Лупи О.В.; поновити ОСОБА_1 на службі у податковій міліції, на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі; стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 25 листопада 2021 року по дату винесення судового рішення з врахуванням сум компенсації податку на доходи фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог та пояснень наданих в порцесі розгляду справи зазначено, що наказом від 25 листопада 2021 року № 106-о «Про звільнення.» мене звільнено із посади та податкової міліції у запас за пунктом 64 підпункт "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (через скорочення штатів). Позивач вважає наказ протиправим та таким, що підлягає скасуванню оскільки відповідачем не дотримано гарантій позивача, передбачених КЗпП України, зокрема вимог статті 49-2 цього Кодексу, в частині не висунення позивачу пропозицій переведення позивача на іншу посаду, в тому числі у складі комісії із реорганізації. Також позивач зазначає, що відповідач в поршення частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП не попередив його про наступне звільнення.

Херсонський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.12.2021 року відкрив провадження у справі.

Справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та за результатами автоматичного розподілу справ між суддями була передана для розгляду судді Василяці Д.К.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 року прийнято до провадження адміністративну справу. Призначено підготовче засідання на 27 квітня 2023 року об 10 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 21.04.2023 року внесено виправлення в ухвалу від 04.04.2023 року.

Ухвалою суду від 21.04.2023 року від відповідача витребувано додаткові докази, а саме: належним чином засвідчені копії документів, які послугували підставою для видання спірного наказу; довідку про середньомісячну заробітну плату позивача за період часу, що передує його звільненню, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100; штатні розписи Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі до реорганізації (на підставі якої позивача було звільнено спірним наказом) та після її проведення.

Водночас, станом на 24.10.2025 року вимоги вищезазначеної ухвали суду відповідачем не виконано й витребувані судом докази до суду не надано.

Ухвалою суду від 27.04.2023 року повторно витребувано у Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі належним чином засвідчені копії документів, які послугували підставою для видання спірного наказу; довідку про середньомісячну заробітну плату позивача за період часу, що передує його звільненню, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100; штатні розписи Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі до реорганізації (на підставі якої позивача було звільнено спірним наказом) та після її проведення.

Водночас, станом на 24.10.2025 року вимоги вищезазначеної ухвали суду відповідачем не виконано й витребувані судом докази до суду не надано.

Ухвалою суду від 27.04.2023 року відкладено судове засідання на 12 травня 2023 року о 12 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 12 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу №540/8591/21 до судового розгляду по суті на 15.06.23 року о 11:00 год.

26.06.2025 року розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.

Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України , у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

На підставі цієї норми, суд розцінює неподання відповідачем відзиву, як визнання ним позову.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги позову, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне: ОСОБА_1 перебував на службі у податковій міліції, на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі від 25 листопада 2021 року за №106-0 о звільнено заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі Лупу О.В.

Не погоджуючись з зазначеним наказом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення ДПС України та Державної митної служби України» (далі - Постанова № 1200) утворено ДПС України та Державну митну службу України, реорганізувавши ДФС України шляхом поділу.

Абзацом 4 п. 2 Постанови № 1200 встановлено, що ДПС є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС України у відповідних сферах діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» встановлено, що територіальні органи ДФС України реорганізовані шляхом їх приєднання до територіальних органів ДПС у відповідних сферах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» встановлено, що територіальні органи ДФС України реорганізовані шляхом їх приєднання до територіальних органів Держмитслужби.

Враховуючи вищевикладене вбачається, що реорганізація ДФС України відбулась в 2019 році шляхом поділу на два нових органи - ДПС та Держмитслужбу, а територіальні органи ДФС України приєднались у відповідних сферах діяльності до територіальних органів ДПС та Держмитслужби.

Згідно з абз. 6 п. 2 Постанови №1200, ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення ДПС України, Державної митної служби України та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

28.01.2021 був прийнятий Закон України «Про Бюро економічної безпеки України».

Відповідно до пп. 2 п. 10 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» встановлено обов`язок Кабінету Міністрів України у строк не пізніше шести місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС України.

Рішення про зміну форми припинення ДФС України Кабінетом Міністрів України у встановленому законодавством порядку не приймалось.

17.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації. Проте запис про припинення ДФС відсутній.

При цьому, граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади визначено постановою Кабінету міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова № 85).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 № 761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85» (далі - Постанова № 761) внесено зміни в додаток 1 до Постанови № 85, виключивши позицію «ДФС 4604».

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Частина п`ята статті 22 Закону України «Про державну службу», встановлює, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» установлено, що за посадовими особами органів Державної фіскальної служби та особами рядового і начальницького складу податкової міліції, які переходять на службу до Державної податкової служби, її територіальних органів, а також членами їх сімей зберігаються умови матеріального забезпечення, пільги та інші соціальні гарантії, встановлені законодавством для посадових осіб органів Державної фіскальної служби та осіб рядового і начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей.

В постановах від 05.09.2019 у справі № 806/446/16 та від 22.01.20201 у справі №2а-15057/09/2670 Верховний Суд зробив висновок, який полягає в тому, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що реорганізується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо виконання власником обов`язку із працевлаштування працівника у зв`язку з реорганізаційними заходами, що міститься в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, власник є таким, що виконав цей обов`язок, якщо запропонував працівникові роботу, яка існувала не тільки на день попередження про наступне вивільнення, але і на день звільнення.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували пропозицію позивачу зайняти рівнозначну посаду.

При цьому суд зазначає, що пунктом 64 г Положення № 114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Однак порядок звільнення осіб у зв`язку із скороченням штату Положенням не визначено.

Суд наголошує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 31.01.2018 по справі № 803/31/16, від 30.07.2019 по справі № 804/406/16, від 08.08.2019 по справі № 813/150/16.

Так як, на час звільнення позивач перебував у званні майора податкової міліції, яке відносилося до старшого начальницького складу, то в першу чергу відносини, що виникають у зв`язку із призначенням, проходженням та звільненням з органів податкової міліції, регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджених Кабінетом Міністрів Української РСР від 29.07.1991 за №114 (надалі по тексту також - Положення №114).

За загальними правилами, якщо окремі правовідносини із проходження служби в органах внутрішніх справ не врегульовані Положенням №114, то на них поширюється дія норм Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 3 статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частин 1 і 2 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Порядок та умови проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регламентується Положенням №114, згідно з абзаців 8, 10 пункту 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Підпунктом г пункту 64 Положення № 114 обумовлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Приписами частин першої, другої та третьої статті 49-2 КЗпП України обумовлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з коментованих положень КЗпП України, розірвання трудового договору можливе як при ліквідації підприємства, установи, організації, так і при скороченні чисельності або штату працівників.

При цьому, з урахуванням приписів статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вказане положення відповідає вимогам частини 3 статті 40 КЗпП України.

Така норма права свідчить, що працівник не може бути звільнений раніше як протягом двомісячного терміну, який розпочинається із дня оголошення попередження про наступне вивільнення.

Положення КЗпП України не обмежує наймодавця чи орган призначення строк такого попередження двома місяцями, він може бути меншим за особистим волевиявленням особи (працівника), а також тривати понад два місяці, до вирішення питання відповідного працевлаштування (залишення на роботі) шляхом переведення на іншу роботу за згодою такого працівника, або тривати до моменту звільнення.

При цьому, жодна норма КЗпП України, в тому числі Положення №114, не визначає імперативний строк терміну дії гарантії працівника від незаконного та безпідставного звільнення, тривалість якого, на переконання відповідачів, обмежується двома місяцями з дня попередження про наступне вивільнення.

Така гарантія, в тому числі в сукупності із приписами частини 3 статті 40 (звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу), частини 3 статті 49-2 (одночасно з попередженням про звільнення пропонується працівникові іншу роботу в тій самій установі, організації) КЗпП України, визначає мінімальні строки протягом якого не допускається вивільнення працівника, а відтак така гарантія триває до настання однієї із двох подій: - забезпечення новою роботою в межах тієї ж установи, організації шляхом переведення чи перепризначення за згодою особи, посада якої скорочується, або; - звільнення з роботи (посади) після спливу двох місяців з дня оголошення попередження про наступне вивільнення.

З аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

Пунктом 64 г Положення № 114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

При цьому, порядок звільнення осіб у зв`язку із скороченням штату Положенням не визначено.

Суд наголошує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 31.01.2018 по справі № 803/31/16, від 30.07.2019 по справі № 804/406/16, від 08.08.2019 по справі № 813/150/16.

При цьому слід зазначити, що з урахуванням положень статті 42 КЗпП України, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Такого правового висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 12.12.2018 у справі №809/507/17 (адміністративне провадження №К/9901/24369/18) за позовною заявою щодо скасування наказу про звільнення підполковника податкової міліції з посади заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та податкової міліції ДФС України в запас (з поставкою на військовий облік) за підпунктом г пункту 64 Положення №114 (через скорочення штатів) при відсутності можливості подальшого використання на службі, а також поновлення на посаді і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у провадженні №К/9901/24369/18 (справа №809/507/17).

Таким чином, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду та час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що при скороченні посади, внаслідок зміни штату, ДФС України було зобов`язане додержуватися встановленого порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо пропонування усіх вакантних посад, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20, від 26 травня 2021 року у справі № 260/261/20 та від 29 вересня 2021 року у справі №640/6399/20.

Ухвалами суду витребувано від відповідача, окрім іншого, належним чином засвідчені копії документів, які послугували підставою для видання спірного наказу.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем не було надано доказів до суду, а також пояснень з приводу поважності причин їх ненадання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Проте, відповідачем не було надано до суду відзиву проти позову, доказів на виконання вимог ухвал суду про витребування доказів та жодних пояснень, заяв, або клопотань.

Частиною 6 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідачем не доведено та документально не спростовано, що у зв`язку зі змінами в організаційній структурі Головного управління ДФС у у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі зменшився штат працівників, відбулась реорганізація в розумінні КЗпП України та були відсутні рівнозначні посади, які б міг обіймати позивач.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем, в супереч вимог законодавства, не надано доказів дотриманння порядку щодо попередження позивача про звільнення, шляхом надання останньому усіх вакантних посад та враховання його досвіду, що суперечить вимогам законодавства.

За наведених обставин, наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі від 25 листопада 2021 року за №106-0 о про звільнення заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Лупи О.В. підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі Волков проти України , звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно зі статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 та ст.240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посаді.

Враховуючи наведене, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити його на займаній посаді з 26.11.2021.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР Про оплату праці , порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа №11-134ас18) вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Так, підпунктом з пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Разом з тим, Верховний Суд у постановах від 14 березня 2018 року у справі №822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі №820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі №2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №826/26589/15 вказує, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд повинен навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Зважаючи на те, що Головним управлінням ДФС у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі не було надано доказів на виконання вимог ухвали суду від 21.04.2023 року та 27.04.2023 року, зокрема, довідки про середньомісячну заробітну плату позивача за період часу, що передує його звільненню, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, суд вважає, що належним способом поновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу але не більш як за один рік, з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Згідно із частинами 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, обставини справи та докази, на яких ґрунтуються пояснення сторін, суд доходить висновку що наказ Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі від 25.11.2021 року № 106-о про звільнення з податкової міліції в запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів) майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-111237), заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі підлягає скасуванню, позивач має бути поновлений на займаній посаді з 26.11.2021 р.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Справу розглянуто, рішення прийнято та складено також з урахуванням: фактичного часу забезпечення суду електроенергією; часу повітряних тривог.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (просп. Ушакова, 75, м.Херсон, 73026, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі від 25 листопада 2021 року за №106-0 о про звільнення заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Лупи Олександра Володимировича.

Поновити ОСОБА_1 на службі у податковій міліції, на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі за 26 листопада 2021 року

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономної республіки Крим та місті Севастополі на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 25 листопада 2021 року але не більш як за один рік, з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі .

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка