Справа № 320/32065/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ №320/32065/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з неврахуванням при призначенні пенсії за віком страхового стажу за періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.01.2024 № 03 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на умовах і в порядку, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням страхового стажу за періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 16.10.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області безпідставно відмовило у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та не зарахувало періоди роботи до загального трудового стажу, які мають бути враховані.

Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідачі надіслали відзиви на позовну заяву, у яких просили у задоволенні позову відмовити. Відповідачі зазначили про те, що записи в трудовій книжці про періоди роботи позивача зроблено без додержання вимог зазначених в Інструкції № 58, а саме: період з 01.03.1984 по 30.09.1992 не зараховано, оскільки відсутнє перейменування підприємства; період з 26.04.1994 по 20.12.1999 не зараховано, оскільки відсутня назва підприємства, куди заявника було працевлаштовано. Отже, для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу у відповідача не має законних підстав. Для зарахування вищезазначених періодів роботи необхідно до електронної справи долучити уточнюючі довідки. Виходячи із вищезазначеного, дії відповідача не суперечать чинному законодавству України, тому, підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні.

Також, відповідач ГУ ПФУ в Запорізькій області у своєму відзиві просить суд залишити позов без розгляду та стверджує, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач дізнався про порушення свого права на пенсію з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.01.2024 № 03. Отже, саме з цього часу позивачу стало відомо про не зарахування періодів роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999. Таким чином, позивачем було пропущений строк звернення до суду з позовом за захистом прав, свобод та інтересів, оскільки він звернувся первинно до суду лише 24.07.2024, хоча дізнався про порушення своїх прав ще при отриманні рішення.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Строки звернення до суду визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що позивач просить суд визнати протиправним рішення відповідача від 08.01.2024 № 03.

Позивач із вказаним позовом до суду звернувся 02.07.2024, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого ст. 122 КАС України.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача.

Також, суд відмовляє у задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про залучення до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки вказаний співвідповідач був визначений позивачем як відповідач у позовній заяві на час відкриття провадження у цій справі та, відповідно, він приймає участь у цій справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту.

02.01.2024 позивач звернувся до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві з заявою про призначення мені пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) як особа, яка досягла пенсійного віку 60 років (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком (30 років).

До заяви про призначення пенсії та інших документів, необхідних для призначення пенсії, на підтвердження віку та трудового (страхового) стажу позивачем було надано відповідачу копії паспорта НОМЕР_1 та трудової книжки НОМЕР_2 . Зазначене підтверджується розпискою про прийняття документів від 19.03.2024.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ в м.Києві листом від 11.01.2024 № 2600-0212-8/7533 повідомив позивача про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 08.01.2024 №03, яке виносилося за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846).

Позивачеві було відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відсутності страхового стажу.

Відмова мотивована тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992, оскільки відсутнє перейменування підприємства; також період роботи з 26.04.1994 по 20.12.1999 відсутня назва підприємства, куди заявника було працевлаштовано.

Позивач не погодившись з рішенням відповідача, з вимогою вчинити певні дії, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі по тексту - Закон №1058-IV)

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком

За приписами абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

За ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Частинами 1 - 2 статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 8 Порядку №637, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Порядок ведення трудових книжок працівників визначено в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, відповідно до пункту2.2 якої до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

До прийняття наведеної вище Інструкції порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.11 Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалась трудова книжка.

Тож, трудова книжка заповнюється роботодавцем і на працівника не покладено обов`язок перевірки правильності її заповнення. Працівник не може нести відповідальність за правильність записів у його трудовій книжці.

Так, у спірному рішенні відповідач зазначив, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992, оскільки відсутнє перейменування підприємства; також період роботи з 26.04.1994 по 20.12.1999 відсутня назва підприємства, куди заявника було працевлаштовано.

В свою чергу, судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить відомості про те, що позивач з 01 березня 1984 року по 01 жовтня 1992 року (період, з якого ГУ ПФУ в Запорізькій області не зарахувало трудовий стаж позивачу) працював в Комбінаті громадського харчування «Виставковий» (записи №№ 3-9) та упродовж всього періоду роботи переводився в різні структурні підрозділи зазначеного підприємства, а саме:

- з 01.03.1984 прийнятий на роботу підсобним транспортним робочим в магазин «Кулінарія» (запис № 3),

- з 23.04.1984 переведений кухонним робочим в магазин «Кулінарія» (запис №4),

- з 01.10.1984 направлений на курси кухарів в Учбово-курсовий комбінат (запис № 5),

- з 22.04.1985 переведений кухарем 3 розряду в заготовчий цех (запис № 7),

- з 01.10.1992 переведений кухарем 3 розряду в орендне підприємство столової «Ясени» (запис № 8-9).

Основні засади торговельно-виробничої діяльності в сфері громадського харчування України було закріплено в Правилах роботи підприємств громадського харчування, затверджених наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України від 3 липня 1995 року № 129 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.07.1995 за № 230/776) - пункти 1.4-1.6.

Відповідно, структура системи громадського харчування того часу: за ознакою управління - об`єднувала заклади громадського харчування, які уробляють (фабрика-кухня, фабрика-заготівельня), реалізовувають кулінарну продукцію та здійснюють керування виробництвом і його обслуговування (дирекція, склад, бухгалтерія, відділ кадрів); за типом підприємств - ресторан, бар, кафе, їдальня, буфет, кіоск, магазин відділ) кулінарії та інші заклади, що забезпечують харчуванням незначну кількість фізичних осіб, які створювали «комплекс громадського харчування»; за формою власності - комунальні, приватні, орендовані.

Отже, до структури Комбінату громадського харчування «Виставковий» (зі статусом окремої юридичної особи, з відповідною печаткою, відділом кадрів та бухгалтерією) входили: магазин «Кулінарія», заготовчий цех, орендне підприємство - їдальня «Ясени». Зазначені підприємства мали єдину юридичну адресу: м. Київ, пр-кт Академіка Глушкова, 1, та не мали окремої печатки.

Комбінат громадського харчування «Виставковий» входив до структури підприємств громадського харчування Голосіївського (раніше - Московського) району м. Києва Управління громадського харчування Київської міської Ради депутатів трудящих.

Запис №3 в трудовій книжці позивача, який включає порядковий номер запису (3), дату (01.03.1984), повне найменування підприємства («Комбинат общественного питания «Выставочный»), посаду («подсобным транспортным рабочим»), підрозділ (магазин «Кулинария»), номер та дату наказу (пр.22к 29.02.1984) та всі інші записи про переведення та направлення на навчання (№№ 4,5, 7,8 зроблені у відповідності з пунктом 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (чинна на час внесення записів до трудової книжки позивача у період з 01 березня 1984 року по 01 жовтня 1992 року).

Відповідно, всі записи в трудовій книжці позивача з 01 березня 1984 року по 01 жовтня 1992 року стосуються переведень в межах одного підприємства - Комбінату громадського харчування «Виставковий», жодних перейменувань підприємства, як вважає відповідач, не відбувалося, а отже, неврахування стажу роботи позивача у вказаний період з підстави відсутності записів про перейменування підприємства є необґрунтованим та безпідставним.

Згідно з записами в трудовій книжці позивач переводився з 01.10.1992 за професією кухаря 3 розряду в орендне підприємство столової «Ясени» в складі Комбінату громадського харчування «Виставковий» (запис № 8), відповідно, печатку не проставлено, а звільнявся 25.04.1994, коли підприємство змінило форму організації і управління, і на записі про звільнення (запис № 10) було проставлено печатку підприємства, з якого працівника було звільнено відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58.

Щодо періоду трудової діяльності позивача в Малому підприємстві «Тонастрой» з 26.04.1994 по 20.12.1999, в трудовій книжці також наявні записи, які свідчать про те, що у спірний період він дійсно працював поваром 4 розряду, зокрема, запис № 11 містить відомості про прийняття на роботу згідно наказу № 25- к від 26.04.1994 та запис № 12 про звільнення згідно наказу № 13 6-к від 20.12.1999.

Як вбачається зі спірного рішення, до страхового стажу позивача відповідачем не зараховано зазначений період роботи. Причиною не зарахування страхового стажу є відсутність назви підприємства, куди заявника було працевлаштовано.

При цьому записи №№ 11, 12 трудової книжки позивача зроблені відповідно до пунктів 2.4., 2.14, 4.1 Інструкції № 58 та скріплені підписом відповідальної особи і печаткою підприємства.

Відсутність запису про назву підприємства в заголовку до запису «Відомості про роботу», є формальною вимогою, яка не спростовує факту працевлаштування працівника і за невиконання якої позивач не може нести відповідальності. Отже, підстави для не зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача у відповідача відсутні.

Крім того, позивачем були надіслані відповідні запити до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Головного управління статистики у м. Києві, Державного архіву м. Києва, Державного архіву Київської області та КП «Трудовий архів Броварського району» Великодимерської селищної ради про підтвердження періоду роботи позивача у вказаних підприємствах. Проте, надані відповіді трудовий стаж не підтвердили у зв`язку з відсутністю даних в архіві та ліквідацією підприємств, або відповідей не отримано.

Суд зауважує, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

З урахуванням наведеного, а також відсутності доказів, які б свідчили про недостовірність записів трудової книжки ОСОБА_1 щодо спірних періодів роботи, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999.

Тому, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 08.01.2024 № 03 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо способу захисту прав позивача, суд зазначає, що частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Водночас, адміністративний суд не може підміняти уповноважений орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо підрахунку стажу та вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Питання про наявність підстав для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відноситься до повноважень органу Пенсійного фонду, у даному випадку визначеного за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Запорізькій області, і, за відсутності всіх вихідних даних, необхідних для вирішення цього питання, не може бути розглянуте по суті судом.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

За таких обставин, виходячи з меж позовних вимог, з метою ефективного поновлення прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.01.2024 № 03 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи позивача з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії.

Обраний у справі судом спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам справедливості та забезпечить ефективне поновлення порушеного права позивача з урахуванням обставин цієї справи.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, оскільки вказаний суб`єкт владних повноважень не приймав спірного рішення щодо позивача та не порушував його прав на пенсійне забезпечення.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У зв`язку із викладеним, судові витрати у розмірі 1211,20 грн на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.01.2024 № 03 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ - 20490012, проспект Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69005) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

В іншій частині вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ - 20490012, проспект Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69005).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.