Справа № 280/5691/24
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 280/5691/24

адміністративне провадження № К/990/48012/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Юрченко В.П.,

суддів: Хохуляка В.В., Гімона М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №280/5691/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року (головуючий суддя Юрко І.В., судді: Білак С.В., Чабаненко С.В.),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» (далі також - позивач, Товариство) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі також - позивач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29 грудня 2023 року №03, яким Товариству визначено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 1840993,75 грн (1472795,00 грн основного зобов`язання та 368198,75 грн штрафних санкцій).

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

16 липня 2024 року до суду надійшло клопотання представника контролюючого органу про залишення позовної заяви без розгляду, обґрунтоване пропуском Товариством строку звернення до суду. Вказано, що позивач оскаржив спірне податкове повідомлення-рішення до ДПС України, проте рішенням про результати розгляду скарги від 12 березня 2024 року, яке позивач отримав 15 березня 2024 року, скаргу залишено без задоволення. Оскільки позивач звернувся до суду 24 червня 2024 року, представник стверджував, що Товариством пропущено місячний строк звернення до суду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання належним чином оформленої заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин пропуску такого строку.

25 липня 2024 року позивачем подано заяву про поновлення строку, у якій він просив визнати поважними причини пропуску Товариством строку для подання позовної заяви та поновити пропущений строк.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом позивач зазначав, що оскільки два приписи Податкового кодексу України по-різному регулюють ті самі правовідносини і при цьому суперечать один одному (п. 56.18 і п. 56.19 ст. 56 ПКУ), то відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПКУ перевагу надано саме п. 56.18 ст.56 ПКУ, що передбачає більш тривалий строк для звернення до суду (1095 днів). Отже, строк для звернення до суду платника податків із вимогою щодо визнання протиправним рішення контролюючого органу повинен визначатися за правилами пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України (1095 днів із дня отримання такого рішення), незалежно від того, чи скористалася особа своїм правом на досудове вирішення спору шляхом застосування процедури. Крім того, відповідно до статті 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Додатково звертав увагу, що основним предметом діяльності Товариства є постачання природного газу та електричної енергії споживачам м. Запоріжжя та Запорізької області. Проте, 80% населених пунктів Запорізької області включено до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Зазначені обставини зробили неможливим пред`явлення деяких первинних документів фахівцям Головного управління ДПС у Запорізькій області для перевірки. Крім того, останнім часом стало відомо щодо перереєстрації юридичних осіб з тимчасово окупованих територій на територіях, підконтрольних України, у зв`язку з чим ТОВ «Запоріжгаз збут» зверталось до даних юридичних осіб щодо отримання первинних документів на постачання природного газу та електричної енергії, що в свою чергу зайняло певний час.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та відмовлено у задоволенні заяви Товариства про поновлення пропущеного строку звернення до суду; позовну заяву залишено без розгляду на підставі статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 19 листопада 2024 року ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року скасував, а справу №280/5691/24 направив до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив з того, що позивачем дотримано передбачений ч.4 ст.122 КАС України строк звернення до суду з цим позовом, а тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні. Суд зазначив, що законодавець чітко визначив, що строки звернення до суду встановлюється КАС України та іншими законами; будь-які інші кодекси не встановлюють строків звернення до суду з адміністративними позовами. Відтак, як ствердив апеляційний суд, при прийнятті рішення про залишення без розгляду адміністративного позову на підставі статті 123 КАС України, суд першої інстанції безпідставно керувався положеннями Податкового кодексу України (далі також - ПК України), що не є Законом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився контролюючий орган та подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження податкового повідомлення-рішення контролюючого органу, визначений частиною четвертою статті 122 КАС України та складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду його скарги, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та суперечить усталеній практиці Верховного Суду.

Скаржник наполягає, що норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції контролюючий орган зазначив пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційну скаргу вмотивовано тим, що суд апеляційної інстанції застосував приписи статті 122 КАС України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 листопада 2020 року (справа №500/2486/19), від 27 січня 2022 року (справа №160/11673/20), від 17 серпня 2023 року (справа №380/1581/21), від 12 липня 2024 року (справа №440/3740/23), від 23 липня 2024 року (справа №520/29245/23), від 08 серпня 2024 року (справа №440/18128/21), від 29 серпня 2024 року (справа №560/17663/23).

Верховний Суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою контролюючого органу на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у цій справі для перевірки наведених у ній доводів.

Позивач правом подання письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанцій.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ключовим у цій справі є питання додержання строку звернення до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29 грудня 2023 року №03, у разі, коли платником податків використовувалася процедура адміністративного оскарження такого рішення.

Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта цієї статті).

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, що в разі якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30 серпня 2018 року в адміністративній справі № 813/2897/16.

Як уже було зазначено, спірним у цій справі є питання додержання позивачем строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування податкового повідомлення-рішення після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення контролюючого органу про залишення його скарги без задоволення.

У сфері оподаткування права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Спеціальними нормами, які встановлюють порядок оскарження рішень контролюючих органів, є норми статті 56 ПК України. Зі змісту цієї статті вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків у першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

За пунктом 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 уже сформував правовий висновок, відповідно до якого норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац 3 пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 тривалий час застосовують адміністративні суди у своїй судовій практиці, його, зокрема, підтримав Верховний Суд у постанові від 10 травня 2024 року у справі № 520/1810/23, у якій констатував, що строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення за умови попереднього використання досудового порядку вирішення становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

З огляду на викладене Велика Палата у постанові від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24 дійшла висновку, що за сформованою судовою практикою, яка є обов`язковою для врахування, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання за умови попереднього використання досудового порядку становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

Підсумовуючи вказане вище, Велика Палата у згаданій вище постанові констатувала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень / дій / бездіяльності суб`єкта владних повноважень:

1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);

2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);

3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК України).

Повертаючись до обставин справи, що розглядається, суд враховує, що до подання позовної заяви до суду Товариство оскаржило до Державної податкової служби України податкове повідомлення-рішення, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань.

Таким чином, правильним є висновок про те, що позивач застосував процедуру досудового адміністративного оскарження рішення контролюючого органу, що підтверджується матеріалами справи. Про завершення процедури адміністративного оскарження позивач дізнався в день отримання рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізовує державну податкову політику, відповідно до підпункту 56.17.3 пункту 56.17 статті 56 ПК України, а саме 15 березня 2024 року.

Отже, при зверненні до суду з позовом про оскарження податкового повідомлення-рішення після оскарження цих рішень контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку підлягала застосуванню норма пункту 56.19 статті 56 ПК України, яка є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України.

Велика Палата у постанові від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24 вчергове наголосила, що норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, а отже, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Аналогічні підходи суди використовують в судовій практиці вже тривалий час. Так, зокрема, було враховано саме такий висновок при ухваленні постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року у справі № 280/10147/23, в якій зазначено, що відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Згідно з пунктом 56.18 статті 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. У разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті (пункт 56.19 статті 56 ПК України).

Із системного аналізу означених правових норм чинного законодавства, які регулюють правовідносини при дотриманні строків звернення до суду з позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень після застосування процедури досудового (адміністративного) оскарження таких повідомлень-рішень, Велика Палата у постанові від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24 дійшла висновку, що загальною нормою є частина четверта статті 122 КАС України, а спеціальною нормою є пункт 56.19 статті 56 ПК України. Ці дві правові норми (загальна і спеціальна) не породжують колізію, адже має місце не суперечність між правовими нормами, а доповнення норми спеціальної дії та встановлення системного законодавчого регулювання, а тому спеціальна норма, передбачена ПК України, має пріоритет у регулюванні спірних правовідносин.

Судова практика Верховного Суду є усталеною і тривалий час незмінною, тому у платників податків не повинно бути двозначного розуміння положень чинного законодавства щодо строку звернення до суду з позовними вимогами про оскарження податкових повідомлень-рішень після процедури адміністративного оскарження цих повідомлень-рішень.

Отже, отримавши рішення за результатами розгляду скарги на податкове повідомлення-рішення 15 березня 2024 року, позивач право на звернення до суду мав реалізувати протягом місяця.

Звернення до суду зі спливом цього строку, а саме у червні 2024 року, як правильно указав суд першої інстанції, свідчить про пропуск строку звернення до суду.

Позивач наполягав на тому, що строк звернення до суду він пропустив з поважних причин, зокрема вказував на введення в Україні воєнного стану та знаходження 80% населених пунктів, які є споживачами природного газу та електричної енергії позивача, у м.Запоріжжі та Запорізькій області, території яких включено до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, що позбавило Товариство можливості вчасно отримати певні первинні документи.

Частина перша статті 121 КАС України передбачає, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Усталеною також є і практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Поряд з наведеним суд касаційної інстанції звертає увагу, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд першої інстанції правильно вказав, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Як констатовано судом першої інстанції, позивач не обґрунтував та не довів наявність такого причинного зв`язку.

З урахуванням цього, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що наведені позивачем доводи не свідчать про поважність підстав пропуску строку звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву, правильно застосував норми права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки позивач, звернувшись до суду лише 14.06.2024, пропустив строк звернення до суду за відсутності поважних причин такого пропуску.

Суд же апеляційної інстанції, вказуючи на дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, неправильно застосував положення статті 122 КАС України та пункту 56.18 статті 56 ПК України та ухвалив судове рішення у цій справі всупереч висновку Верховного Суду, викладеного у постановах щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Підсумовуючи викладене, Суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції, яке прийнято на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а помилково скасована ухвала суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити.

Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року скасувати та залишити в силі ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду 11 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ.П. Юрченко В.В. Хохуляк М.М. Гімон