Справа № 520/9989/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 р.Справа № 520/9989/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/9989/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Національної поліції Харківської області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, апелянт) через свого представника - адвоката Лемішка Юрія Миколайовича (далі - представник позивача, адвокат Лемішко Ю.М.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУ НП в Харківській області, відповідач), в якому просив зобов`язати ГУ НП в Харківській області провести нарахування середньомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 14.06.2022 по 27.09.2023 у сумі 174467,14 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 по справі № 520/9989/25 заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду - залишено без задоволення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025, визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду позивачем з цим позовом та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на помилковість висновку суду першої інстанції щодо не доведення представником позивача факту наявності обставин, що створили непереборні та об`єктивні перешкоди або труднощі, які не залежали від волі позивача та унеможливили своєчасне подання ним позову. Наполягає, що пропущення строків звернення до суду було обумовлене форс-мажорними обставинами, викликаними повномасштабною збройною агресією РФ проти України, зокрема, на території мешкання позивача (м. Ізюм Харківської обл.) та не бажанням відповідача виконувати вимоги діючого законодавства, а саме виплачувати ОСОБА_1 всі належні йому при звільненні виплати. Зауважує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення не було враховано жодного доказу, наданого позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Зауважує, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2023 по справі № 520/9548/22 було визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП в Харківській області від 03.06.2022 № 297 в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення та поновлено ОСОБА_1 на посаді поліцейського-водія відділення № 3 взводу № 3 роти № 1 батальйону конвойної служби ГУ НП в Харківській області з 14.06.2022. Вкзаним рішення судом апеляційної інстанції не було зобовязано відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відтак останній мав самостійно, у відповідності до положень абзацу 1 пункту 6 Розділу ІІІ Порядку № 260 видати наказ про нарахування та виплату ОСОБА_1 відповідних виплат, чого зроблено не було, та у зв`язку з чим позивач і був вимушений звернутися у підсумку до суду з даним позовом. Однак, суд першої інстанції, як стверджує апелянт, не визнаючи поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, та як наслідок залишаючи такий позов без розгляду, порушив приписи ст. 3 та ст. 8 Конституції України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Зазначив, що про повноту проведених платежів ОСОБА_1 дізнався 28.11.2024, отримавши письмове повідомлення із зазначенням всіх сум, що належали йому при звільненні. Отже, з дати наступної після отримання такого повідомлення, тобто з 29.11.2024 у позивача розпочався тримісячний строк на звернення до суду за захистом своїх прав. Кінцевим строком є 28.02.2025. Однак, як вказує відповідач, позов до суду подано 23.04.2025, тобто поза межами тримісячного строку, встановленого ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції Закону України від 01.07.2022 N-2352-IX.

Зауважує, що подальші події отримання. ОСОБА_1 від ГУНП в Харківській області будь-яких відповідей на власні звернення (або звернення, подані в інтересах особи іншими суб`єктами права) чи консультацій правового характеру від будь-яких осіб (у тому і у межах професійної правничої допомоги адвоката) об`єктивно не здатні змінити дату обізнаності учасника суспільних відносин з фактом порушеного права.

Посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 мешкав в м. Ізюм, що відноситься до зони ведення бойових дій, і з метою врятування свого життя вимушений був виїхати до ФРН і лише, 25.01.2025 після поновлення Договору про надання правової допомоги, адвокат почав вчиняти активні дії, спрямовані на захист прав позивача вважає неприйнятним, оскільки за усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною, однак таких доказів позивачем не надано. Крім того, м. Ізюм Харківської області (де мешкав позивач) в період з 01.11.2024 по 31.01.2025 не входило до переліку районів ведення активних бойових дій. А сам факт перебування заявника за кордоном, на переконання відповідача, не є підставою для поновлення процесуального строку (аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 201/5079/19).

Крім того, відповідач зауважує, що ордер (серія АХ № 1105078), на підставі якого представник позивача - адвокат Лемішко Ю.М. представляє інтереси позивача, виданий на підставі не чинного Договору про надання правової допомоги від 20.10.2022 № 0114, оскільки його умовами передбачено, що адвокат представляє інтереси Клієнта ( ОСОБА_1 ) щодо його звільнення з Національної поліції згідно з наказу ГУНП в Харківській області від 03.06.2022 № 297; а строк дії Договору, у відповідності до п.7.1 складає один рік. Стверджує, що наказ № 297 був предметом розгляду справи № 520/9548/22, за результатами розгляду якої ГУНП було видано наказ від 27.09.2023 № 430 о/с, яким скасовано пункт наказу ГУНП в Харківській області від 14.06.2022 № 287 о/с (виданий на реалізації наказу № 297) та поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції. Тобто повноваження адвоката були виконані у повному обсязі, а строк дії Договору про надання правової допомоги від 20.10.2022 № 0114 закінчився 20.10.2023.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025, постановленої без ухвалення окремого процесуального документа, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття апеляційного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлені наступні обставини.

01.05.2025 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/9989/25 прийнято адміністративний позов до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

25.08.2025 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/9989/25 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу термін - п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви. Судом запропоновано позивачу звернутися із заявою про поновлення строку на звернення до суду, в якій вказати поважні підстави для поновлення строку з наданням відповідних доказів.

29.08.2025 адвокатом Лемішко Ю.М. надано до суду клопотання, в якому він просив визнати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновити такий строк. В обґрунтування клопотання представником позивача зазначено, що на момент звільнення та отримання повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні позивач був зареєстрований: Україна, Харківська область, м. Ізюм. З моменту 28.11.2024 - отримання позивачем письмового повідомлення № 3093/119-29/02-2024, останній, з метою збереження свого життя та життя своєї родини, вимушений був залишити територію України та виїхати в ФРН. Дозвіл на проживання в ФРН були ним отримані лише 20.12.2024 року. В період з 28.11.2024 року по 25 січня 2025 року позивач повинен був вирішувати питання пов`язані з вимушеною міграцією. Дана обставина, на думку позивача, є форс-мажорною, та викликана збройними діями РФ на території мешкання позивача. Крім цього, представником позивача зазначено, що після звернення позивача до адвоката Лемішко Ю.М., останнім з метою врегулювання цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, 26.01.2025 року було направлено адвокатський запит до ГУНП в Харківській області, повторний запит було зроблено 24.02.2025. З метою підготовки позову про нарахування заробітної платні за час вимушеного прогулу та його розрахунку (повідомлення № 3093/119-29/02-2024 про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні що він отримав 28.11.2024 року не містили довідок про всі види грошового забезпечення ОСОБА_1 (в тому числі премії), які були йому визначені з березня 2022 року по жовтень 2023 року включно) представник позивача звернувся 21.03.2025 року до відповідача з відповідним запитом. Відповідь на нього від 27.03.2025 року була отримана адвокатом 08.04.2025. Такі обставини, на думку представника позивача, свідчать про те, що пропущення строків звернення до суду було обумовлено форс-мажорними обставинами, викликаними повномасштабною збройною агресією РФ проти України в тому числі на території мешкання позивача та небажанням відповідача виконувати вимоги діючого законодавства.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи, що спірні правовідносини виникли 28.11.2024 (день отримання позивачем письмового повідомлення № 3093/119-29/02-2024 про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні), тобто за нової редакції положень статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду, а з даним позовом позивач первинно звернувся 14.04.2025, тобто з пропуском вказаного строку, керуючись приписами ч.3 ст.123 КАС України.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що представником позивача не доведено, що обставини наведені в клопотанні про поновлення строків звернення до суду, можуть бути визнані судом такими, що створили непереборні та об`єктивні перешкоди або труднощі, які не залежать від волі суб`єкта та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позову.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Принцип обов`язковості судових рішень в адміністративному судочинстві було закріплено у статті 14 КАС України, відповідно до частини першої якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

За приписами частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Указана норма кореспондує положенням статті 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (зокрема, статтею 236 КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Визначаючи юридичну природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в аспекті застосування статті 233 КЗпП України, якою визначені різні строки звернення до суду з позовами про стягнення заробітної плати та про захист трудових прав, не пов`язаних із оплатою праці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. За цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів враховує, що з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, від 13.05.1997 №1-зп, від 05.04.2001 №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Зі змісту позовної заяви слідує, що період, за який позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу становить з 14.06.2022 по 27.09.2023.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 14.06.2022 ГУ НП видано наказ № 287 о/с яким, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського-водія відділення № 3 взводу № 3 роти № 1 батальйону конвойної служби ГУНП в Харківській області звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Тобто, станом на момент незаконного звільнення позивача зі служби в поліції частина друга статті 233 КЗПП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2022 по 19.07.2022 не обмежені будь-яким строком звернення до суду.

Разом з цим, суд першої інстанції, стверджуючи про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, застосовує при цьому виключно положення статті 233 КЗпП України в редакції, яка почала діяти після 19.07.2022, та якою передбачено тримісячний строк звернення до суду з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Колегія суддів зауважує, що застосовуючи до спірних правовідносин лише приписи статті 233 КЗпП України в редакції, чинній після 19.07.2022, суд першої інстанції не повно встановив обставини, які в даному випадку слід враховувати при наданні оцінки дотриманню позивачем строку звернення до суду, взявши до уваги лише події, які відбувалися після набрання законної сили постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2023 по справі №520/9548/22, а саме заходи вжиті відповідачем на виконання вказаного судового рішення - видача наказу ГУНП в Харківській області від 09.10.2024 № 483 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, здійснення з позивачем остаточного розрахунку.

Не врахувавши при цьому, що первинне звільнення позивача зі служби (яке згодом в судовому порядку визнано незаконним) відбулося саме 14.06.2022. Звільнення ОСОБА_1 зі служби 09.10.2024 відбулося вже після того, як позивача, на виконання вказаного судового рішення, було поновлено на службі в ГУ НП в Харківській області, та відповідно, після набрання чинності новою редакцією статті 233 КЗпП України, якою встановлено обмеження строку звернення до суду з таким позовом трьома місяцями.

Однак, судом першої інстанції наведені обставини враховані не були.

Відповідно до ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене, зважаючи на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які впливають на вирішення питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом, а саме не врахування того, що спірний період, за який ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу охоплює період, коли стаття 233 КЗпП України по різному регулювала строки звернення до суду, що в підсумку призвело до передчасного висновку суду про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року та направити справу №520/9989/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року по справі № 520/9989/25 скасувати.

Справу №520/9989/25 за позовом ОСОБА_1 до оловного управління Національної поліції в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 27.10.2025 року