Справа № 380/19072/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Львівсправа № 380/19072/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання безпідставною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (позивач) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (відповідач/Відділ примусового виконання), в якому просить визнати безпідставною та скасувати постанову від 11 вересня 2025 року ВП № 78519598 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у прийнятті рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вирішити питання про поновлення виплати пенсії за фактичним проживанням ОСОБА_1 за заявою від 31 березня 2022 року з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. На виконання вказаного рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення від 30 грудня 2024 року за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 31 березня 2022 року, про що повідомило стягувача у виконавчому провадженні та його представника своїми листами.

Позивач зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22 не покладено обов`язку поновлювати виплату пенсії ОСОБА_1 , отже, таке виконане позивачем з урахуванням мотивувальної частини рішення суду та відповідно до вимог чинного законодавства. Наголошує, що державний виконавець з огляду на свій правовий статус не може під час примусового виконання судового рішення давати правову оцінку змісту (суті) рішень суб`єкта владних повноважень, які прийняті на виконання рішення суду, як критерію/умови належного виконання боржником судового рішення (щодо якого відкрито виконавче провадження). За цих обставин, на переконання позивача, постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання від 11 вересня 2025 року ВП № 78519598 про накладення на позивача штрафу в розмірі 5100,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

З огляду на вказане позивач просить поданий ним позов задовольнити повністю.

Відповідач, належно повідомлений про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзиву на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 25 вересня 2025 року, у встановлений судом строк (до 09 жовтня 2025 року) відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленим відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 24 вересня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року продовжено строк розгляду справи на двадцять днів.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у прийнятті рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вирішити питання про поновлення виплати пенсії за фактичним проживанням ОСОБА_1 за заявою від 31 березня 2022 року з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

10 червня 2025 року Львівський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 380/9185/22, який ОСОБА_1 пред`явив для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (виконавче провадження № 78519598).

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення від 30 грудня 2024 року про відмову у поновленні виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 .

11 вересня 2025 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Заєць Остап Андрійович при примусовому виконанні виконавчого листа № 380/9185/22, виданого 10 червня 2025 року Львівським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вирішити питання про поновлення виплати пенсії за фактичним проживанням ОСОБА_1 за заявою від 31 березня 2022 року з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, виніс постанову про накладення штрафу ВП № 78519598, якою встановив, що станом на 11 вересня 2025 року вимог виконавчого документа не виконано. Під час розгляду заяви про поновлення пенсії орган ПФУ має керуватись правовою оцінкою, наданою судом, що унеможливлює повторне посилання на причини, які вже оцінені судом і визнані необґрунтованими. Рішенням від 30 грудня 2024 року ГУПФУ у Львівській області під час повторному розгляді заяви стягувача відмовило у поновленні пенсії з посиланням на ту саму підставу, яку суд вже розглядав, а саме відсутність можливості запитів до органів пенсійного фонду РФ.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець постановив:

- за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, накласти на боржника Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн;

- зобов`язати боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Не погоджуючись із указаною постановою про накладення штрафу, уважаючи, що така винесена відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11 вересня 2025 року ВП № 78519598 про накладення штрафу на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в розмірі 5100,00 грн.

Оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний принцип обов`язковості виконання судового рішення, яке набрало законної сили, знайшов своє відображення й у відповідних положеннях КАС України.

Так, згідно з частинами другою, третьою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

А відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пунктів 1, 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За змістом абзацу першого частини четвертої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктами 1 та 6 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (абзац перший частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною першою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналіз наведених правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави дійти висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

В оскаржуваній постанові зазначено, що станом на 11 вересня 2025 року боржник виконавчого документа не виконав.

Водночас суд встановив, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вирішити питання про поновлення виплати пенсії за фактичним проживанням ОСОБА_1 за заявою від 31 березня 2022 року з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, позивач прийняв рішення від 30 грудня 2024 року, яким відмовив ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Суд зазначає, що у рішенні від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22 суд чітко вказав, що «у випадку прийняття судом рішення щодо зобов`язання органу Пенсійного фонду України перерахувати та поновити позивачу пенсію, яке по суті буде передувати розгляду останнім заяви останньої про витребування пенсійної справи, суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу. Враховуючи, що судом встановлено факт протиправної бездіяльності відповідача, що полягає у неприйнятті рішення щодо поновлення виплати пенсії позивача як внутрішньо переміщеної особи або відмови у поновленні виплати, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, суд уважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вирішити питання про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду».

Отже, у вказаному рішенні суд не покладав на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області обов`язку ухвалити рішення саме про поновлення виплати пенсії, а зобов`язав вирішити це питання (поновлення виплати пенсії) з урахуванням висновків суду, тобто у спосіб прийняття відповідного рішення, а не у листі.

В оскаржуваній постанові державний виконавець вказує, що рішенням від 30 грудня 2024 року ГУПФУ у Львівській області під час повторному розгляді заяви стягувача відмовило у поновленні пенсії з посиланням на ту саму підставу, яку суд вже розглядав, а саме відсутність можливості запитів до органів пенсійного фонду РФ.

Однак суд зазначає, що вказане рішення позивача від 30 грудня 2024 року та викладені у ньому мотиви не були предметом розгляду у справі № 380/9185/22.

Також з даних комп`ютерної прогами «Діловодство спеціалізованого суду» суд встановив, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 30 грудня 2024 року, прийняте позивачем на виконання на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22, є самостійним предметом оскарження у справі № 380/10229/25, тобто оцінка такому рішенню та мотивам його ухвалення буде надана вже судом за результатами розгляду згаданої справи.

Отже, суд резюмує, що станом на момент прийняття оскаржуваної постанови рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/9185/22 було виконане, а тому підстава для відповідальності боржника, передбачена статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження», відсутня.

За вказаних обставин належних правових підстав для прийняття спірної постанови про накладення штрафу на позивача (боржника у виконавчому провадженні № 78519598) у відповідача не було.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскаржувана постанова відповідача про накладення штрафу на позивача не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, а тому наявні підстави для визнання її протиправною та скасування.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Оскільки позов задоволено повністю, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача належить стягнути 3028,00 грн сплаченого судового збору.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (площа Шашкевича, 1, м. Львів, 79000) про визнання безпідставною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11 вересня 2025 року ВП № 78519598 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (пл. Шашкевича, 1, м. Львів, 79000, ) на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016, ) 3028,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повне рішення складено 28 жовтня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна