Справа № 520/31406/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 жовтня 2025 р.Справа № 520/31406/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/31406/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Харківській області від 07.10.2024 № 49 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах;

зобов`язати ГУ ПФУ у Харківській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 від 30.09.2024 з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішення про відмову в призначенні пенсії від 07.10.2024 № 49 ГУ ПФУ у Харківській області прийнято відповідачем протиправно та без урахування усіх обставин, відтак підлягає скасуванню у судовому порядку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Харківській області від 07.10.2024 № 49 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах.

Зобов`язано ГУ ПФУ у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 30.09.2024 з урахуванням висновків суду.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 211.20 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, Державним підприємством «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 та ухвалити нове рішення, яким змінити мотиви задоволення позову та виключити недостовірні дані щодо скаржника.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що інститут мікроприладів не є підприємством на якому ОСОБА_1 була зайнята повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 протягом 10 років. Посилається на те, що єдиним документом, на який посилається Харківський окружний адміністративний суд в рішенні від 17.02.2025 у справі № 520/31406/24 є лист Інституту мікроприладів НАН України від 19.09.2024 № 184 про період роботи на підприємстві, без зазначення характеру роботи, періодів роботи протягом повного робочого дня, періодів роботи з важкими та шкідливими умовами праці, інших відомостей, які необхідні для призначення пенси за віком на пільгових умовах, які вимагаються нормами чинного законодавства України. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції проігнорував факт відсутності документів на підтвердження роботи ОСОБА_1 з шкідливими та важкими умовами праці повний день протягом 10 років та передчасно, без жодних визначених чинним законодавством України документів вказав в мотивувальній частині про зазначену обставину. Зазначає, що неправомірне визначення в оскаржуваному рішенні періоду роботи ОСОБА_1 дає підстави визначити Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України підприємством, що відшкодовує витрати на виплату та доставку пенсії протягом 10 років.

Відзиви на апеляційну скаргу від позивача та відповідача не надходили, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України, підлягає закриттю виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 30.09.2024 звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно Закону України від 09.07.2003 № 1058-VІ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України № 1058-VІ).

За правилами екстериторіальності ГУ ПФУ в Харківській області визначене для її розгляду.

07.10.2024 ГУ ПФУ в Харківській області винесено рішення № 49 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах.

Підставою для відмови є відсутність необхідного пільгового стажу передбаченого п.п. 2 п.2 ст. 114 Закону України № 1058-VІ. Зазначено, що для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 обов`язково необхідно наявність трьох складових, а саме: досягнення віку 55 років, страхового стажу 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах (п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України № 1058-VІ ). Вік позивача на час звернення ( з необхідних 55 років) становить : 57 років 01 місяць. Страховий стаж заявника (з необхідних 25 років) становить - : 39 років 04 місяць 25 дні. Пільговий стаж (з необхідних 10 років) по Списку №2 становить 0 років 0 місяців 0 днів. За результатом розгляду документів, доданих до заяви, не враховано до пільгового стажу позивача періоди роботи з 01.08.1985 по 16.08.1995 на посаді оператора прецизійної фотолітографії в Державному підприємстві «Науково-дослідний інститут мікроприладів», оскільки відсутній наказ про проведення атестації робочих місць за умовами праці з переліком атестованих посад.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах не відповідає вимогам щодо всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, отже є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Реалізацію права особи на судовий захист може бути здійснено також шляхом апеляційного оскарження актів судів першої інстанції, оскільки їх перегляд у такому порядку гарантує відновлення порушених прав людини і громадянина. Право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті частин 1, 2 статті 55, пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду будь-якої інстанції відповідно до закону (рішення Конституційного Суду України від 08.07.2010 № 18-рп/2010).

ЄСПЛ наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Brulla Gomez de la Torre v. Spain» від 19.12.1997, пункт 33).

Право на звернення до суду (в контексті права на судовий захист ) охоплює широке поле різноманітних категорій, стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

У КАС України конституційне право на звернення до суду конкретизоване в ч. 1 ст. 5, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, набуває процесуального статусу позивача у справі (пункт 8 частини 1 статті 4 КАС України).

Одним із процесуальних засобів, встановлених нормами КАС України , які забезпечують право на звернення до адміністративного суду (право на судовий захист у сфері публічно-правових відносин), є право на апеляційне оскарження судових рішень суду першої інстанції. Право на апеляційне оскарження, на відміну від права на звернення до суду (права на судовий захист), - процесуальне право, характерними ознаками якого є те, що його елементи (суб`єкт, зміст) визначаються процесуально-правовою нормою.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 9901/815/18.

Згідно з ч. 1 ст. 13 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Щодо учасників справи, то їх коло визначено частинами 1 та 2 статті 42 КАС України, якими передбачено, що учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

На відміну від інших учасників адміністративного процесу, учасники справи здійснюють свої процесуальні права та виконують обов`язки в адміністративному процесі для того, щоб досягнути певного правового результату, в якому вони зацікавлені. Така зацікавленість обумовлена їх поведінкою як суб`єкта в матеріально-правових відносинах, щодо прав і обов`язків в яких виник спір, вирішення якого з ініціативи одного з цих суб`єктів перенесено в площину процесуального регулювання.

Права учасників справи визначені у ч. 3 ст. 44 КАС України, в тому числі, право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

У ч. 1 ст. 293 КАС України розширено коло осіб, які мають право оскаржити судове рішення в апеляційному порядку, порівняно з учасниками справи, лише на перший погляд, оскільки особи, про які йдеться в цій нормі, є суб`єктами матеріально-правових відносин, яких стосується спір, що отримав вирішення в судовому рішенні. Та обставина, що вони не приймали участь у справі, була обумовлена застосуванням щодо них незаконних процесуальних обмежень.

Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Особа, яка не була учасником справи, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки. Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, це означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Аналогічного по суті висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26.09.2024 у справі № 440/14216/23.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічний висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 826/3508/17.

Предметом оскарження у цій справі було рішення територіального органу Пенсійного фонду України щодо не зарахування спірних періодів трудової діяльності позивача до пільгового стажу за Списком № 2 та відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини 1 статті 4 КАС України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято або щодо прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується.

Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог судом першої інстанції надавалась оцінка виключно наявності чи відсутності у позивача права на пільгову пенсію, та правомірності дій відповідача щодо відмови у призначенні такої.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалось.

Ухвалене у справі рішення стосується виключно прав та інтересів ОСОБА_1 , як особи, яка звернулась за призначенням пільгової пенсії, та ГУ ПФУ у Харківській області - як органу, який відмовив йому у призначені пільгової пенсії.

В свою чергу, Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України не є учасником спірних правовідносин, та судом першої інстанції не вирішувалось питання безпосередньо щодо його прав та обов`язків.

Посилання апелянта на те, що пенсійним органом в подальшому до нього заявлено вимогу про відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах не свідчить про те, що він є учасником правовідносин щодо призначення пенсії, та що судом першої інстанції вирішено питання безпосередньо щодо його прав та обов`язків і не створює підстав для апеляційного оскарження.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 17.06.2025 у справі № 420/25802/21, від 01.10.2025 у справі № 160/21915/23.

Верховний Суд в постанові від 13.05.2025 у справі № 420/16041/23 сформував висновок про те, що у справах, де позивачем є фізична особа, відповідачем - орган Пенсійного фонду України, а предмет спору стосується визнання протиправним рішення про відмову у призначенні пенсії особі на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на підставі Закону України № 1788-ХІІ, роботодавці, де працювала особа, та у яких відповідно виникає обов`язок відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгової пенсії, не мають права на апеляційне оскарження таких судових рішень.

За таких обставин, враховуючи зазначені вище висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність у Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до частини 2 статті 305 КАС України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Враховуючи, що судовим рішенням у даній справі питання про права, свободи, інтереси та обов`язки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України не вирішувалось, апеляційне провадження за його апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 242, 293, 305, 311, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної Академії Наук України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/31406/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Чалий І.С. Ральченко І.М.