Справа № 640/17361/22
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, третя особа - ОСОБА_2 про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках та з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може продовжити строк розгляду справи, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на особливості розгляду даної категорії справ та вищезазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що існує необхідність продовження строку розгляду даної справи на розумний строк.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянкою російської федерації, що підтверджується нотаріально засвідченим перекладом паспорту НОМЕР_1 , виданим 29.06.2018 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 18.09.2018 року, позивач перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_3 , прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка ОСОБА_3 , дружини ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 змінив ім`я на ОСОБА_2 , про що 01.07.2020 року складено відповідний актовий запис №62.

22.04.2021 року позивач звернулася до Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області заяву на отримання дозволу на імміграцію в України, в якій зазначила місце проживання: АДРЕСА_1 .

24.05.2021 року управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до Начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України із запитом щодо надання інформації про наявність чи відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.05.2021 року управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві із запитом про надання інформації щодо притягнення до адміністративної відповідальності, перебування на обліках підрозділів поліції, та іншу наявну інформацію, яка може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

24.05.2021 року управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у м. Києві з запитом, в якому просило провести перевірку іноземців, які звернулися до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з заявою про надання дозволу на імміграції в Україну та оформлення посвідки на постійне проживання, в зв`язку із вищевикладеним за кримінальними обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.05.2021 року управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області із запитом щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянки Російської федерації, місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 .

Листом від 10.06.2021 року вих.№4415/125/29/01-2021 відділ міжнародного співробітництва ГУ НП у м. Києві повідомило начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про те, що в ході обробки інформації в інформаційній системі Інтерполу встановлено, що станом на 09.06.2021 року в наявних банках даних Інтреполу відомостей щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 не виявлено.

Листом від 01.06.2021 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомило ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про те, що перевіркою встановлено, що станом на 08:30 01.06.2021 року інформація про ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в Україну, відсутня.

Дніпровське управління поліції ГУ НП у м. Києві повідомило начальника Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про те, що до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві направлено лист ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області «про надання інформації» стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає АДРЕСА_1 для подальшого виконання по територіальності.

Солом`янське управління поліції ГУ НП у м. Києві листом від 12.07.2021 року повідомило начальника Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про те, що за адресою АДРЕСА_1 житлових приміщень не розшукано, за зазначеною адресою знаходиться шиномонтаж, де ОСОБА_1 ні хто не знає, інформацію про нею надати не може, на обліках у Солом`янському УП ГУ НП ум. Києві не перебуває, до адміністративної відповідальності не притягувалась.

Листом від 16.06.2022 року №51/1-11/121-154 Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області повідомило ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про те, що головним управління опрацьовано запит ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24.05.2021 року №8010.6.1-21188/8010.6-21 щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці РФ ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що іноземка за вказаною в анкеті адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення нею відомостей. Згідно з п.4 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

За результатами розгляду матеріалів про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 було складено висновок, який 24.06.2022 року був затверджений начальником ЦМУ ДМС у м. Києві а Київській області, згідно якого вирішено відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 на підставі того, що позивач подав про себе свідомо неправдиві відомості.

Рішенням Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 року № 4782/173 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними, а свої права - порушеними, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, частини першої статті 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України Про імміграцію іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Положеннями статті 1 Закону України Про імміграцію визначено, що іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Згідно частин п`ятої, шостої статті 9 Закону України Про імміграцію для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються, зокрема: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону України Про імміграцію).

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України Про імміграцію, відповідно до змісту якої дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983 в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

У відповідності до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку № 1983).

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію , надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону. Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку № 1983).

Так, судом першої інстанції встановлено, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 року про те, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 подала про себе неправдиві відомості, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Такий висновок відповідачем сформовано на підставі листа Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 року №51/1-11/121-154, в якому повідомлено, що під час перевірки можливого місця реєстрації громадянки російської федерації ОСОБА_1 , іноземка за вказаною в анкеті адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення нею відомостей.

При цьому, на підтвердження обставин проживання за вказаною адресою при зверненні до Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з відповідною заявою позивачем було надано довідку про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА від 23.07.2020 року № 51474494.

Тобто, з урахуванням зазначеного та відповідно до матеріалів справи, єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 є інформація, викладена в листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 року №51/1-11/121-154.

Проте, дані, які зафіксовані у наведеному листі, є суперечливими відносно документів, наданих позивачем, що були предметом перевірки судом.

У свою чергу, за пунктом 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію" обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається, є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Суд звертає увагу на той факт, що у листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 року №51/1-11/121-154 не міститься жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. По суті, в основу спірного рішення відповідача покладені неналежні дані, які вказують на те, що позивачем було надано свідомо неправдиві відомості про місце (адресу) свого проживання на території України.

Натомість, згідно абзаців четвертого, п`ятого статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання особи (абзац восьмий статті 3 вказаного Закону).

Відтак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено належними та допустимими доказами факту зазначення позивачем неправдивих відомостей у її заяві про надання дозволу на імміграцію в України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем також були надіслані запити відносно позивача до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у м. Києві, якими не встановлено підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Більш того, при формуванні запиту до Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві відповідачем було вказано іншу адресу проживання позивача - АДРЕСА_1 , (правильна адреса проживання - АДРЕСА_1 ) в зв`язку з чим цей запит було переадресовано до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві за належністю, та отримано відповідь, що житлових приміщень не розшукано, за зазначеною адресою знаходиться шиномонтаж, де позивача ні хто не знає, інформацію про нею надати не може, на обліках у Солом`янському УП ГУ НП у м. Києві не перебуває.

Отже, в зв`язку з неправильним зазначенням місця проживання позивача у запиті, суд вважає, що відповідачем не дотримано приписів п. 12,13,14 Порядку 1983 щодо перевірки підстав, законності перебування в Україні іммігрантів, справжності поданих документів та відповідності їх оформлення, вимогам законодавства.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі Боррехаб проти Нідерландів , яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на сімейне життя у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі Боррехаб проти Нідерландів від 21 червня 1988 року та у справі Каплан та інші проти Норвегії від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відмова у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин, що були підставою для такої відмови, буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі Тетяна Жданок проти Латвії (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип демократії, здатної себе захистити для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого (рішення Великої палати, 2006 року).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд, серед іншого, може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.