Справа № 520/124/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 р. Справа № 520/124/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., повний текст складено 01.08.25 по справі № 520/124/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області , в якому просить суд : визнати протиправними дії ГУ ДПС у Харківській області щодо здійснення нарахування та відображення в ІКП ОСОБА_1 заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402, 46 грн. та зобов`язати внести зміни до ІКП ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402,46 грн.; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної податкової служби у Харківській області (; вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., 61057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2091, 22 грн. (дві тисячі дев`яносто одна гривня двадцять дві копійки).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ДПС у Харківській області щодо здійснення нарахування та відображення в ІКП ОСОБА_1 заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402, 46 грн. та зобов`язати внести зміни до ІКП ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402,46 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної податкової служби у Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2091, 22 грн.

ГУ ДПС у Харківській області , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 у справі № 520/124/25 таким, що прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права, встановлених пп. 60.1.3 п. 60.1 ст. 60, ст. 60.4, пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПКУ) та порушенням норм процесуального права, визначених ст. 5, ч. 5 ст. 251, ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України. Вважає, що суд, задовольнивши позовні вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДПС, не дослідив ст. 5 КАС України. Позивач в прохальній частині позовної заяви, просить суд визнати дії протиправними та зобов`язати вчинити певні дії (внести зміни до ІКП ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості), що не відповідає вищезазначеній нормі права. Вказане порушення норм процесуального права безпосередньо впливає на повноваження суду при вирішенні справи та винесення судового рішення, визначеного ст. 245 КАС України. Крім того, ГУ ДПС вважає, що суд, задовольнивши вимогу про зобов`язання ГУ ДПС внести зміни до ІКП ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості, фактично втрутився в дискреційні повноваження органу. Відповідач наполягає на тому, що узгоджена сума податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не сплачена платником податків, оскільки фактично залишок сплаченої сум склав 71 402,46 грн, якої недостатньо для погашення узгоджених зобов`язань у розмірі 261 402,46 грн. Вважає, що правильним застосування приписів п. 60.3 ст. 60 ПКУ, якими передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним лише у разі прийняття рішення про його скасування контролюючим органом. У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначав, що ГУ ДПС рішення щодо скасування ППР № 2037 і № 2037 не приймало. При проведені контролюючим органом інвентаризації справ щодо відображення в ІКП узгоджених сум за результатами судового оскарження 30.10.2023 в ІКП (КБК 18010301) ОСОБА_1 відображено нарахування сум податку відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2019 по справі № 520/3211/19 у сумі 261 402,46 гривень. За даними інтегрованої карти платника податків відсутнє погашення узгоджених зобов`язань у сумі 261 402,46 грн по коду бюджетної класифікації (далі КБК 18010300). Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , просить суд Скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/124/25 від 01.08.2025 р. законним та обґрунтованим, а твердження та аргументація, викладені в апеляційній скарзі ГУ ДПС у Харківській області, є безпідставними та необґрунтованими. Посилаючись на обставини, викладенні у відзиві просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ГУ ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.25 р. по справі № 520/124/25.

ГУ ДПС у Харківській області до суду подані додаткові пояснення.

ОСОБА_1 подані додаткові пояснення у справі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 13.11.2018 року Головне управління державної фіскальної служби у Харківській області (надалі ГУ ДФС у Харківській області) приймає щодо ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення :

№ 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 р. у розмірі 39366, 54 грн.;

№ 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 89072, 86 грн.;

№ 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 172329, 60 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період з 2015 р. до 2017 р. складав 300769, 00 грн.

29.05.2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/3211/19 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень рішень, зокрема, скасовано ППР № 2037 на суму 39366, 54 грн.

06.12.2019 року постановою Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 520/3211/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 р. залишено без задоволення та, як наслідок, грошові зобов`язані, визначені у ППР № 2037 та № 2037 є узгодженими.

Станом на 06.12.2019 р., за результатами судового оскарження податкових повідомлень рішень, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки становила 261 402, 60 грн. із розрахунку: 89072, 86 грн. + 172329, 60 грн..

19.12.2019 року ОСОБА_1 перерахувала грошові кошти у розмірі 149900, 00 грн. до Казначейства України (IBAN: UA3020010) з призначенням платежу 101;;18010301;Податок на нерух.майно відм.від зем.ділянкою. спл. ФО власн.нежитл.;, що підтверджується квитанцією АТ Полтава - Банк № 12820.

27.12.2019 року ОСОБА_1 перерахувала грошові кошти у розмірі 111502, 50 грн. до Казначейства України (IBAN: UA3020010) з призначенням платежу 101;;18010301;Податок на нерух.майно відм.від зем.ділянкою. спл. ФО власн.нежитл.;, що підтверджується квитанцією АТ Полтава - Банк № 15782.

Здійснивши вищевказані перерахування грошових коштів у загальному розмірі 261 402, 50 грн., ОСОБА_1 погасила податковий борг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402, 46 грн., який визначений ППР № 2037 та № 2037.

22.01.2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківської окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2019 року по справі № 520/3211/19.

22.04.2020 року Головне управління державної податкової служби у Харківській області, як правонаступник ГУ ДФС у Харківській області, приймає щодо ОСОБА_1 :

- Податкове повідомлення рішення № 00248 5806 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 8616, 48 грн. (надалі ППР № 4);

- Податкове повідомлення рішення № 00244 5806 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 17232, 96 грн. (надалі ППР № 5);

- Податкове повідомлення рішення № 00243 5806 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 р. у розмірі 20033, 31 грн. (надалі ППР № 6);

- Податкове повідомлення рішення № 00242 5806 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 р. у розмірі 22456, 70 грн. (надалі ППР № 7).

04.05.2020 року ГУ ДПС у Харківській області здійснило зарахування 190 000, 00 грн., як повернення сум податків і зборів, як помилково або надміру зарахованих до бюджету.

04.06.2020 року ухвалою Верховного Суду закрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 р. та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2019 року по справі № 520/3211/19.

30.10.23 року ГУ ДПС у Харківській області визначає ОСОБА_1 грошове зобов`язання у розмірі 261 402, 46 грн., як заборгованість зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до судової справи № 520/3211/19, що підтверджується інтегрованою карткою платника податків (надалі ІКП) ОСОБА_1 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

19.09.24 року ОСОБА_1 скерувала скаргу щодо вищевказаних дій до ГУ ДПС у Харківській області з проханням здійснити коригування відомостей, наявних в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402, 46 грн.

18.10.24 року ОСОБА_1 отримала відповідь ГУ ДПС у Харківській області (вих. № 46609/6/20-40-24-05-11), яка містить виклад фактичних обставин та не має жодної інформації про результат розгляду скарги, що фактично є відмовою у задоволенні скарги.

31.10.24 року ОСОБА_1 направила скаргу щодо протиправних дій ГУ ДПС у Харківській області до Державної податкової служби України (надалі ДПС України).

03.12.24 року ОСОБА_1 отримала відповідь на вищевказану скаргу з пропозицією провести звірку даних, зокрема, щодо нарахованих сум податку. Від так, ДПС України відмовила у розгляді скарги ОСОБА_1 на дії ГУ ДПС у Харківській області, не прийнявши жодного рішення.

Не погодившись з вищевказаним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Підпунктом 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

В той же час випадки и порядок відкликання податкового повідомлення-рішення врегульовано статтею 60 ПК України.

Так, згідно із підпунктом 60.1.3 пункту 60.1 вказаної статті податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.

При цьому, у випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов`язання або податкового боргу (пункт 60.4 статті 60 ПК України).

Такі положення кореспондуються і з приписами, закріпленими в Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України 28 грудня 2015 року №1204 (далі - Порядок №1204).

Як передбачено пунктом 5 розділу ІІ Порядку №1204 якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобов`язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня в тому числі за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, зменшуються, то шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному та/або судовому порядку складається податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання, зменшену суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства.

Відповідно ж до пунктів 1 та 3 розділу V Порядку №1204 податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо: 1) контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення; 2) контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання, суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства, що зазначені у раніше прийнятому податковому повідомленні-рішенні; 3) рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується податкове повідомлення-рішення контролюючого органу; 4) рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, сума зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства, що визначені у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу.

У випадках, визначених підпунктами 2 і 4 пункту 1 цього розділу, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня отримання платником податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання (…).

Тобто, у разі якщо податкове повідомлення-рішення контролюючого органу про визначення грошового зобов`язання оскаржено, зокрема, в адміністративному порядку, то у разі зменшення за наслідками останнього грошового зобов`язання, визначеного платнику податків оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, платникові податків направляється окреме податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання. У цьому контексті Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що прийняття податковим органом похідних податкових повідомлень-рішень у зв`язку зі зміною/скасуванням за наслідками оскарження основного податкового повідомлення-рішення має формальний характер та здійснюється з метою доведення до відома платника податків нових термінів сплати первинно визначеного податкового зобов`язання. В той же час законодавство визначає, що первинне податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним саме з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 26 листопада 2021 року в справі №805/1701/16-а.

Такий запобіжник (вважати відкликаним саме з дати надходження до платника податків нового податкового повідомлення-рішення) законодавець запровадив саме з метою забезпечення реалізації компетентним органом своїх функцій щодо визначення сум зобов`язань, здійснення відповідних нарахувань, застосування штрафних санкцій.

Як встановлено з матеріалів справи 13.11.2018 р. ГУ ДФС у Харківській області , крім інших, приймає ППР № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 89072, 86 грн. та № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 172329, 60 грн.

ОСОБА_1 , не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями , оскаржила їх до суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2019 року по справі № 520/3211/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 р. , яким відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправними та скасування ППР № 2037 № 2037, залишено без задоволення.

Тобто , податкове повідомлення - рішення № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 89072, 86 грн. та податкове повідомлення - рішення № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 172329, 60 грн. є узгодженими.

Як вказує податковий орган 25.04.2019 нараховані суми податку по вищезазначеним ППР виведено з ІКП (КБК 18010301) у зв`язку з судовим оскарженням.

27.12.2019 ОСОБА_1 сплатила грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначне ППР № 2037 № 2037.

Сплата коштів у розмірі 89072, 86 грн та у розмірі 172329, 60 грн не є спірним питанням.

З доданої до позовної заяви роздруківки ІКП вбачається, що вказані суми сплати відображені як переплата у розмірі 261402,50.

22.04.2020 р. ГУ ДПС у Харківській області приймає податкові повідомлення -рішення № 00248 5806 2037, яким визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 8616, 48 грн. та № 00244 5806 2037, яким визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 17232, 96 грн.

Тобто, 22.04.2020 р. ГУ ДПС у Харківській області фактично прийняла нові ППР, яким визначила зменшений розмір грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 рік.

Таким чином, податкові повідомлення-рішення № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 89072, 86 грн. та № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 172329, 60 грн. є відкликаними в розумінні вимог пп. 60.1.3 п. 60.1 ст. 60 ПК України.

З доданої до позовної заяви роздруківки ІКП вбачається, що сума податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 8616, 48 грн. , визначена податковим повідомленням -рішенням № 00248 5806 2037 та сума податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 17232, 96 грн. , визначена податковим повідомленням -рішенням № 00244 5806 2037 відображені податковим органом в ІКП .

Так, з роздруківки ІКП вбачається, що податковим органом 23.04.2020 здійснено зарахування грошових коштів у розмірі 8616, 48 грн. в якості виконання зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. , визначене податковим повідомленням -рішенням № 00248 5806 2037 та 17232, 96 грн. в якості виконання зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. , визначене податковим повідомленням -рішенням № 00244 5806 2037 в ІКП ОСОБА_1 .

Станом на 23.04.2020 згідно роздруківки ІКП сума у розмірі 193063,05 грн відображена як переплата.

Після виконання (зарахування грошових коштів) ОСОБА_1 звернулась із заявою щодо повернення грошових коштів.

З доданої до позовної заяви роздруківки ІКП вбачається, що 04.05.2020 р. ГУ ДПС у Харківській області здійснило зарахування 190 000, 00 грн., як «повернення сум податків і зборів, як помилково або надміру зарахованих до бюджету».

Станом на 04.05.2020 згідно роздруківки ІКП за ОСОБА_1 рахувалась переплата у розмірі 3063,05 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що здійснивши зарахування грошових коштів у розмірі, визначеному податковими повідомленнями-рішеннями № 00248 5806 2037 та № 00244 5806 2037 та зменшивши вже наявну переплату, ГУ ДПС у Харківській області підтвердило правомірність та узгодженість податкових повідомлень-рішень № 00248 5806 2037 та № 00244 5806 2037, що у свою чергу також свідчить про відсутність у ОСОБА_1 грошових зобов`язань за податковими повідомленнями-рішеннями № 2037 та № 2037.

Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021р. (далі - Порядок №5).

Пунктом 1 глави 1 розділу ІІ Порядку №5 визначено, що з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею. Під час проведення облікової операції в ІКП зазначається дата запису операції, зміст операції та/або документ, на підставі якого здійснюється запис. Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення. Інформаційна система після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.

Аналіз положень вказаного Порядку свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом.

Враховуючи вищенаведене та те , що податкові повідомлення-рішення № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. у розмірі 89072, 86 грн. та № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. у розмірі 172329, 60 грн. є відкликаними в розумінні вимог пп. 60.1.3 п. 60.1 ст. 60 ПК України , оскільки 22.04.2020 р. ГУ ДПС у Харківській області прийняті нові ППР, яким визначила зменшений розмір грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 рік, тому відображення податковим органом в ІКП узгоджених сум , визначених податковими повідомленнями-рішеннями № 2037 та № 2037, в загальному розмірі 261 402,46 грн є безпідставним та протиправним, а доводи податкового органу стосовно того, що при проведені контролюючим органом інвентаризації справ щодо відображення в ІКП узгоджених сум за результатами судового оскарження саме 30.10.2023 в ІКП (КБК 18010301) ОСОБА_1 відображено нарахування сум податку відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2019 по справі № 520/3211/19 у сумі 261402,46 гривень до уваги не приймаються як обґрунтовані.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження у більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто , дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може. При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Така позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 6 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012 Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Разом з тим спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така правова позиція сформована у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 у справі № 2340/3933/18, від 16 вересня 2015 у справі № 21-1465а15 та від 02 лютого 2016 у справі № 804/14800/14.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) у справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05). Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі "HasanandChaush v. Bulgaria" № 30985/96).

Згідно з пунктом 4 ч. 2 ст. 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому в разі, коли законом встановлено повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У разі ж коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати під час вчинення дії (прийняття рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Приписи абзацу другого ч. 4 ст. 245 КАС України встановлюють, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи із протиправності дій податкового органу щодо нарахування та відображення в ІКП ОСОБА_1 заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у загальному розмірі 261 402, 46 грн. , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту, який відновить порушені права позивача, є коригування в інформаційній системі органів ДФС даних інтегрованої картки шляхом , а саме зобов`язання ГУ ДПС у Харківській області внести зміни до ІКП ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 261 402,46 грн.

Схожа правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 240/28493/21.

Із врахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та не узгоджуються із правовим регулюванням спірних правовідносин.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, відповідачами не зазначено. Відповідачем наводяться доводи, аналогічні тим, які містяться у відзиві на позовну заву та були предметом розгляду судом першої інстанції інстанцій та спростовані ним.

Щодо посилання апелянта на правовий висновок, вкладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16 , що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями, колегія суддів зазначає , що при розгляді даної справи доведено порушення прав позивача діями податкового органу , які виразилися у нарахуванні та відображені в ІКП ОСОБА_1 заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у загальному розмірі 261 402, 46 грн.

Також, надаючи оцінку релевантності приведеної відповідачем практики до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає таке.

У справі № 826/1647/16 оскаржувався наказ Державної фіскальної служби України від 15.012016 № 34 «Про утворення Університету Державної фіскальної служби України».

Отже, зазначене виключає можливість застосування висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду, до справи, що розглядається, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними, ухвалені за інших фактичних обставин справи, з урахуванням іншої нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правову позицію у справі, що розглядається.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду судом першої інстанції справи поза межами 60 днів, що передбачено ч.1 ст.258 КАС України, колегія суддів вважає такими, що не є підставами для скасування судового рішення.

Згідно ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 13.01.2025 відкрито провадження у даній справі, оскаржуване рішення суду прийнято 01.08.2025.

Зміст поняття «розумні строки» в адміністративному судочинстві охоплює собою такі аспекти: 1) розумний строк - це найкоротший з можливих строків розгляду й вирішення адміністративної справи, однак, такий строк не можна ототожнювати із швидким розглядом справи: тривалість розумних строків повинна бути найкоротшою, але достатньою для того, щоб справа була всебічно досліджена судом з наданням оцінки аргументам та доводам учасників справи, які ґрунтуються на поданих ними доказах; 2) на тривалість розумного строку мають вплив різні фактори, як об`єктивного (поведінка учасників справи, складність справи, необхідність залучення та дослідження додаткових доказів, завантаженість суду тощо), так і суб`єктивного характеру.

При цьому, аналізуючи приписи ч.3 ст.317 КАС України, якою унормовано порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, останні не містять такої підстави, як порушення судом строку розгляду справи.

Окрім того, зміст приписів абз.2 ч.2 ст.317 КАС України вказує на те, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку розгляд справи судом першої інстанції понад строк, визначений ст.258 КАС України, не призвів до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, зазначені доводи скарги підлягають відхиленню, як необґрунтовані.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 по справі № 520/124/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий