Справа № 500/4671/25
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4671/25

28 жовтня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши у письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду, через представника - адвоката Гавдяк І.Б., надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", у якій просить суд:

визнати протиправною відмову Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", щодо прийняття рапорту ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, поданого 16.06.2025;

зобов`язати Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " повторно розглянути та прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з Національної поліції за власним бажанням, у відповідності до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29.07.1991.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач проходить службу на посаді інспектора взводу №5 роти №1 полку управління поліції особливого призначення №1 штурмового полку " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". 16.06.2025 позивач направив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача рапорт з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням у зв`язку із сімейними обставинами необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до медичного висновку потребує стороннього догляду. 17.07.2025 відповідачем надано відповідь №9950-2025, у якій зазначено, що рапорт про звільнення зі служби в поліції розглянуто та не було задоволено.

Відмову мотивовано тим, особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за власним бажанням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше ніж за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. У межах строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення в стислий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої працівник має бажання звільнитися зі служби, та згоду керівника звільнити працівника у визначений ним термін. Скорочення загального строку звільнення за власним бажанням допускається за наявності спільної домовленості між поліцейським та органом (установою) поліції.

Вважаючи відмову відповідача щодо прийняття рапорту про звільнення за власним бажанням протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 06.08.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій встановлено строк подання відповідачам відзиву на позовну заяву.

11.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", у якому представник відповідача проти позову заперечує та вказує, що рапорт від 16.06.2025 (вх. №7953-2025 від 24.06.2025) про звільнення зі служби в поліції розглянуто. Рапорт з боку Департаменту не було задоволено, а наказ про звільнення позивача з боку відповідача не видавався. Жодних управлінських рішень відносно позивача з боку відповідача не прийнято.

Представник відповідача зазначає, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Позивач у своєму рапорті на звільнення зі служби в поліції від 16.06.2025 не вказав дату з якого його необхідно звільнити з органів, а також рапорт не погоджений безпосереднім керівником позивача - керівництвом полку "Сафарі" Департаменту. Станом на подачу відзиву, ще не минув трьохмісячний термін на звільнення. Тобто, термін на звільнення після подачі рапорту спливає лише 16.09.2025. Також, вказує, що довідки долучені позивачем не підтверджують необхідність постійного стороннього догляду за хворою матір`ю, оскільки висновок лікарської комісії від 14.02.2025 та довідка № 250993 не містить інформацію про оцінювання повсякденного функціонування особи, а лише вказано, що наявне захворювання, навіть не захворювання, а психічний розлад та наявна інформація, що потребує стороннього догляду.

18.08.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить задовольнити позовні вимоги. Позивач зазначає, що аргументи відповідача щодо відсутності конкретної дати в рапорті стосуються дострокового припинення трудових відносин, а не звільнення за власним бажанням. Це свідчить про те, що законодавець передбачив чіткі вимоги до порядку реалізації права співробітника молодшого начальницького складу органів Національної поліції, яким є позивач, на звільнення зі служби за власним бажанням. Безперечно, таке право може бути реалізоване шляхом подання відповідного рапорту не пізніше ніж за три місяці до запланованої дати звільнення. Водночас законодавець зобов`язує відповідний орган поліції протягом цього періоду, починаючи з дати, зазначеної в рапорті, виконати необхідний порядок дій, зокрема щодо звільнення особи зі служби та виключення з особового складу. Оскільки позивач виконав усі встановлені вимоги, відмова відповідача є неправомірною.

18.08.2025 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У запереченні зазначено, що процедура дострокового звільнення передбачає не лише подання особою рапорту із зазначеною датою звільнення, але й обов`язкове погодження цього рапорту уповноваженим органом.

03.09.2025 відповідач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Зокрема, було надано наказ ДПОП «ОШБ «Лють» від 02.09.2025 № 199 "Про застосування дисциплінарного стягнення" до ОСОБА_1 у вигляді звільнення зі служби в поліції за відсутності на службі без поважних причин та порушення ним правил внутрішнього розпорядку дня поліцейських.

Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням строку перебування в основній щорічній відпустці головуючої судді у даній справі, в порядку черговості.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач з 10.07.2024 проходить службу у спеціальному званні "капрала поліції" на посаді інспектора взводу №5 роти №1 полку управління поліції особливого призначення №1 штурмового полку " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", на підставі наказу ДПОП "ОШБ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 10.07.2024 № 1018 о/с.

16.06.2025 позивач направив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача рапорт з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням у зв`язку із сімейними обставинами необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до медичного висновку потребує стороннього догляду.

17.07.2025 Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " надав відповідь за №9950-2025, у якій зазначено, що рапорт від 16 червня 2025 року (вх. №7953-2025 від 24 червня 2025 року) про звільнення зі служби в поліції розглянуто та вказано, що норми Закону № 580-VIII не регулюють порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Звільнення осіб молодшого, середнього і вищого начальницького складу за власним бажанням здійснюється лише за наявності поважних причин, які унеможливлюють виконання службових обов`язків. Особи, які планують звільнитися за власним бажанням, повинні попередити прямого начальника органу внутрішніх справ про своє рішення не пізніше ніж за три місяці до передбачуваної дати звільнення, подавши відповідний рапорт. Така домовленість може бути оформлена у формі рапорту, де вказується бажана дата звільнення, яку погоджує керівник. Скорочення загального строку звільнення дозволяється за умови взаємної домовленості між поліцейським та органом поліції. Згідно з цим, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі, можливе лише за наявності причин, що ускладнюють виконання службових обов`язків. Перелік сімейних обставин та інших поважних причин для звільнення осіб рядового і начальницького складу затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413. Її дія, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2005 року № 428, поширюється також на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Згідно з пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII та позицією Верховного Суду, цей перелік застосовується в пріоритетному порядку при проходженні служби в поліції.

Вважаючи протиправною відмову Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", щодо прийняття рапорту про звільнення за власним бажанням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ (далі - Закон №580-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За приписами статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Водночас, норми Закону №580-VIII та інші нормативно-правові акти, що регламентують проходження служби в поліції, не визначають коли поліцейський повинен подати такий рапорт та за яких обставин він повинен бути задоволений.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність до цього Закону акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому.

Водночас, порядок звільнення з цієї підстави врегульований пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Положення №114 є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У вказаному судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

За подібних обставин справи аналогічну правову позицію висловлював Верховний Суд у постановах від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 05 вересня 2019 року у справі №820/5844/16, від 22 жовтня 2019 року у справі №804/4997/17, від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року у справі №804/868/16, від 30 вересня 2020 року у справі №826/16621/17, від 14 січня 2021 року у справі №822/1093/18, від 09 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі №813/740/17, від 11 серпня 2021 року у справі №826/7075/16, від 31.01.2024 у справі № 520/16737/21, які по суті основуються на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червня 2014 року у справі №21-241а14.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, «нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів».

В постанові від 24.01.2019 у справі №817/981/17 Верховний Суд зазначив, що норми Положення №114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.

Положення №114 є чинним, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято, тому таке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, враховуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду, оскільки спір, який виник між позивачем і відповідачем, врегульовано спеціальним законодавством, яким є Закон №580-VІІІ та Положення №114, то норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що ними не врегульована та їм не суперечить.

Положення №114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.

Пункт 63 Положення №114 передбачає звільнення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) такі підстави, зокрема:

- підпункт «ж» за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

- підпункт «и» через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова №413).

Так, за змістом Постанови №413, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);

укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;

хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;

неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);

довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.

За змістом рапорту позивача поданого на ім`я начальника Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 16.06.2025, який надійшов до відповідача та зареєстрований за вх. №7953-2025 від 24.06.2025, позивач просив відповідача звільнити його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням у зв`язку із сімейними обставинами необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до медичного висновку потребує стороннього догляду.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач оскаржує відмову відповідача, викладену у листі від 17.07.2025 №9950-2025 щодо прийняття рапорту про звільнення за власним бажанням, поданого 16.06.2025.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд виходить із того, що Положенням №114 передбачені особливості звільнення зі служби за ініціативою особи:

- підпункт «ж» пункту 63 - особи звільняються зі служби: за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

- підпункт «и» пункту 63 - особи звільняються зі служби: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

- пункт 68 - особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Що стосується строку звільнення, то як вже було зазначено вище, пункт 68 Положення №114 встановлює, що особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Таким чином, обов`язковою умовою звільнення за власним бажанням є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а також попередження прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення.

Верховний Суд у постанові від 12.08.2019 у справі №810/3376/16 зазначив, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів. Таким чином, оскільки Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Крім того, Верховний Суд у цій же постанові від 12.08.2019 у справі №810/3376/16 виклав правову позицію, відповідно до якої видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним. Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Також, колегія суддів вказала, що з наявної в матеріалах справи №810/3376/16 копії рапорту позивача про звільнення не вбачається, що останній містить інформацію щодо дати звільнення, тому це свідчить про відсутність домовленості між сторонами щодо звільнення у більш короткий строк, і зробила висновок, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача зі служби до спливу тримісячного строку від дня попередження позивачем про своє бажання звільнитися.

Суд зазначає, що рапорт позивача від 16.06.2025 не містить посилання на конкретну дату, з якої позивач бажає бути звільнений зі служби в поліції, а також відсутня резолюція безпосереднього керівника позивача.

На підставі аналізу поданого позивачем рапорту від 16.06.2025 та повідомлення відповідача від 17.07.2025 судом встановлено, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо звільнення позивача у коротший строк ніж 3 місяця.

При цьому, суд звертає увагу, що вирішення питання щодо звільнення поліцейського зі служби у поліції за власним бажанням у строк, коротший ніж три місяці, має вирішуватися безпосередньо керівництвом уповноваженого органу, що відноситься до виключної компетенції та дискреції відповідного суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства не містять імперативної вказівки звільняти поліцейських зі служби в поліції за власним бажанням у випадку зазначення у рапорті конкретної дати звільнення, тобто у строк, коротший ніж три місяці.

Отже, в даному випадку відповідачем не допущено дій у вигляді невидачі наказу про звільнення позивача, оскільки законодавством не встановлений такий обов`язок до спливу тримісячного строку.

Таким чином у суду відсутні підстави для визнання протиправною відмови Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", щодо прийняття рапорту про звільнення за власним бажанням, поданого 16.06.2025

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.