Справа № 420/31766/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

27 жовтня 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши клопотання представника відповідача в частині залишення позову без розгляду у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (65044, Одеська область, Одеський район, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 17.09.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014, 2015 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889»;

2. Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону здійснити ОСОБА_1 , перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014, 2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889»;

3. Визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

4. Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядкована та перебуває на фінансовому забезпеченні у Військово-медичному клінічному центру Південного регіону, що підтверджується витягом з послужного списку. Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.04.2025 № 645 була звільнена з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 12.05.2025 № 141, була виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. В період проходження військової служби при виплаті грошової допомоги для оздоровлення за 2014, 2015 роки позивачу не нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення передбачена пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889» 01.07.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою де просила:

- здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за 2014, 2015 роки з урахуванням раніше виплачених сум;

- надати копію моєї картки особового рахунку військовослужбовця за 2014, 2015 роки;

- нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159. Однак до даного часу відповіді не отримала.

Ухвалою судді від 19.09.2025 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; витребувати від Військово-медичного клінічного центру Південного регіону:

- відомості щодо нарахування та виплати/невиплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2014, 2015 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати допомоги на оздоровлення за 2014, 2015 роки, картки про нараховане та виплачене грошове забезпечення за спірний період.

09.10.2025 від представника відповідача ВКМЦ Південного регіону надійшов відзив (ах. №ЕС/106295/25) в якому просить залишити позовну заяву без розгляду; у разі відмови у залишенні позову без розгляду відмовити у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог у відзиві представник зазначив, що усі виплати позивачу, в тому числі - грошового забезпечення (основних видів, додаткових видів, премії, надбавок, винагород, індексації) та інші нараховувались та здійснювались виключно на підставі виданих, підписаних, зареєстрованих, завірених гербовою печаткою та переданих (вже на практичну реалізацію для зарахування на картковий рахунок позивача певних визначених сум - до ВМКЦ ПР) наказів командира військової частини НОМЕР_2 в межах його повноважень. Також саме у військовій частині НОМЕР_2 визначеними посадовими особами ведуться всі фінансові документи щодо нарахувань грошового забезпечення та інших виплат позивачу. Підсумовуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку Військово-медичного клінічного центру Південного регіону стосовно позивача допущено не було та не могло бути.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду зазначили, що позивач отримував протягом проходження служби щомісячно грошове забезпечення. Жодного разу питань чи заперечень щодо розміру отриманих сум у позивача не було. Натомість, позивач вирішив звернутися до суду, вважаючи свої права порушеними, з позовною заявою лише у вересні2025 року, але не зазначив жодних аргументованих підстав чи поважних причин, які заважали йому з`ясувати це питання раніше протягом строку в один місяць, встановленого частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши доводи представника відповідача щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

У постанові від 11.07.2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Верховний Суд 06.04.2023 ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач звернувся до суду із позовом про перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889», під час проходження військової служби за 2014, 2015 роки.

Таким чином, у цій справі до вимог про перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889», під час проходження військової служби за 2014, 2015 роки, застосуванню підлягає частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, якою визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.01.2025 у справі №420/3720/24.

Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення до суду, а відтак в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.

Що стосується доводів представника відповідача стосовно пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки виплати здійснювались на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 та саме військовою частиною НОМЕР_2 ведуться всі фінансові документи щодо нарахувань грошового забезпечення та інших виплат позивачу, суд не приймає до уваги оскільки не надано жодних доказів на їх підтвердження.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному у період з 14.10.2025 по 17.10.2025 та з 20.10.2025 по 24.10.2025 ухвалу постановлено 27.10.2025.

Керуючись статтями 243, 248, 257, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача ВМКЦ Південного регіону (вх. №ЕС/106295/25 від 09.10.2025) в частині залишення позову без розгляду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Олена СКУПІНСЬКА