Справа № 480/13505/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 р. Справа № 480/13505/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2025, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 09.07.25 по справі № 480/13505/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення з 07.07.2023 року до 06.10.2023 року молодшому сержанту, командиру інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 1-го механізованого батальйону ОСОБА_1 .

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату грошового забезпечення з 07.07.2023 року до 06.10.2023 року молодшому сержанту, командиру інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що військова частина НОМЕР_1 з 09.07.2023 р. року до 06.10.2023р. незаконно призупинила нараховувати та виплачувати йому грошове забезпечення з усіма передбаченими нормативно-правовими актами додатковими видами, надбавками та доплатами.

З метою захисту своїх конституційних прав та інтересів позивач 22.08.2023 року через фахівця в галузі права звернувся із письмовим зверненням до командира військової частини НОМЕР_3 з проханням провести службове розслідування та здійснити виплату грошового забезпечення під час проходження лікування з 07.07.2023р.

22.09.2023 року за вих.№ 1843/15030 від відповідача надійшла письмова відповідь, яка підтверджує те, що 25.08.2023 року за вх. № 649 надійшло звернення позивача про проведення відповідних нарахувань та виплат, та в якій відповідач визнає, що до військової частини НОМЕР_1 технічними засобами СЕДО 08.07.2023 року за реєстраційним вх.№ 724 від ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ст. 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, надійшов рапорт ОСОБА_1 та медичні документи, які підтверджують поважну причину його неявки до військової частини після лікування.

В той же час відповіддю від 22.09.2023 року за вих.№ 1843/15030 відповідач визнає прийняття командуванням в/ч НОМЕР_1 неправильного рішення стосовно встановлення дійсних (наявних) причин його відсутності у межах розташуванні частини. Крім того, відповідач визначає, що триває проведення службового розслідування, за результатами якого позивач повинен отримати письмову інформацію.

Незважаючи на те, що з моменту обіцяного відповідачем проведення службової перевірки щодо незаконного позбавлення його грошових виплат та надбавок пройшло понад 3 місяці, до цього часу відповіді від командування в/ч НОМЕР_1 не надійшло.

З метою досудового врегулювання питання, пов`язаного з проведенням службового розслідування та грошових виплат в період з 07.07.2023р. до 06.10.2023р., ним на адресу відповідача 02.11.2023 року направлений повторний рапорт, який отримано останнім 02.11.2023 р. за вхідним кореспондентським № 26910.

На момент подачі адміністративного позову про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії відповіді від відповідача позивач належним чином не отримував, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення з 06.09.2023 року до 06.10.2023 року молодшому сержанту, командиру інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону ОСОБА_1 .

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення з 06.09.2023 року до 06.10.2023 року молодшому сержанту, командиру інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону ОСОБА_1 .

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що на його переконання, позивач, як військовослужбовець, у період з 09.07.2023 по 06.10.2023 вважався таким, що «самовільно залишив частину» і цей статус не був знятий, а отже, враховуючи вищевикладене, відповідачем було правомірно, в порядку та межах чинного законодавства, ненараховано та невиплачено грошове забезпечення за період з 06.09.2023 року до 06.10.2023

Позивач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що згідно з військовим квитком наказом командира військової частини № НОМЕР_4 , ОСОБА_1 був добровільно мобілізований для проходження військової служби в Збройних Силах України з 01.03.2022 року на посаді командира відділення.

Розпорядженням №8 від 14.01.2023 року командира військової частини № НОМЕР_1 позивача, молодшого сержанта, командира інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 1-го механізованого батальйону, зараховано до списків особового складу цієї військової частини, де він й обліковувався до часу звернення з цим позовом до суду.

Під час проходження оперативного (стаціонарного) лікування та реабілітації в лікувальних закладах Сумської області, а саме у комунальному некомерційному підприємстві клінічна лікарня (надалі - КНП КЛ) імені Святого Пантелеймона (м. Суми, вул.М.Вовчек,2) та у комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» (надалі - КНП СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни») позивачу стало відомо, що військова частина НОМЕР_1 з 09.07.2023 року до 06.10.2023 року призупинила нараховувати та виплачувати грошове забезпечення з усіма передбаченими нормативними актами додатковими видами, надбавками та доплатами.

Зокрема, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.07.2023р. №191 на підставі рапорту офіцера штабу НОМЕР_5 механізованого батальйону №189 від 09.07.2023р. позивач з 09.07.2023р. вважається таким, що самовільно залишив військову частину та знятий з усіх видів забезпечення, у т.ч. і з грошового.

З метою захисту своїх конституційних прав та інтересів ОСОБА_1 22.08.2023 року через фахівця в області права, звернувся із письмовим зверненням до командира військової частини НОМЕР_3 з проханням провести службове розслідування та здійснити виплату грошового забезпечення під час проходження лікування з 07.07.2023р.

22.09.2023 року за вих. №1843/15030 від відповідача надійшла письмова відповідь на звернення позивача, згідно з якою за результатами розгляду запиту від 22.08.2023р. в інтересах військовослужбовця ОСОБА_1 , який надійшов до військової частини НОМЕР_1 25.08.2023р. та зареєстрований за вх. №649, повідомлено, що до військової частини НОМЕР_1 надійшов направлений ІНФОРМАЦІЯ_2 у порядку ст. 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 разом з випискою №2182 від 29.06.2023р., довідкою ВЛК віл 29.06.2023р. №382.

В той же час, не момент отримати вищевказаного рапорту молодший сержант ОСОБА_1 , у зв`язку із не прибуттям до місця розташування підрозділу після лікування, обліковувався як такий, що самовільно залишив частину. Проте, внаслідок нововиявлених обставин, що можуть свідчити про прийняття неправильних рішень стосовно молодшого сержанта ОСОБА_1 , командуванням військової частини НОМЕР_1 було призначено проведення додаткового службового розслідування за фактом відсутності у підрозділі молодшого сержанта ОСОБА_1 , а також умов і причин такої відсутності.

Також у відповіді зазначено, що станом на дату її надання триває проведення службового розслідування, за результатом якого, зокрема, буде прийнято й рішення щодо вищевказаного рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.10.2023 № 280 ОСОБА_1 , який самовільно залишав військову частину, з 06.10.2023р. вважається таким, що прибув (повернувся) та приступив до виконання службових обов`язків та поставлений на всі види грошового забезпечення, у т.ч. грошового.

Таким чином, позивач з 09.07.2023р. до 06.10.2023р. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та був знятий з усіх видів забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , у т.ч. і з грошового забезпечення.

В подальшому, 02.11.2023р., ОСОБА_1 направив на адресу відповідача повторний рапорт щодо проведення службового розслідування та здійснення грошових виплат в період з 07.07.2023 р. до 06.10.2023р., відповідь на який позивач не отримав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення з 06.09.2023р. до 06.10.2023 року та шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за цю частину спірного періоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Частиною 1статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІпередбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України»(Дисциплінарний статут ЗСУ).

Згідно зі ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

За приписами ст. ст. 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Системний аналіз наведених норм, свідчить про те, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. З метою уточнення усіх обставин дисциплінарного проступку, причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджений Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608.

Пунктом 1 розділу IV Наказу №608 передбачено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Згідно з вимогами ст. 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання військового обов`язку та проходження військової служби» внесено зміни в т.ч. у Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затвердженому Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" та передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Командир відділення, головний сержант (заступник командира) взводу мають право застосовувати стягнення, передбачені пунктами "а"-"г" статті 48 цього Статуту.

Положеннями ч.2ст.24 Закону № 2232-XII встановлено, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Колегія суддів зазначає, що призупиненню військової служби військовослужбовця повинно передувати службове розслідування, що є комплексом заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, подання заяви до органів досудового розслідування та, як вирішальний елемент, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог вказаного Положення визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за № 438/16454).

Згідно з абз.2 п.1.4. Розділу 1 цієї Інструкції до загального строку військової служби не зараховується час відбування військовослужбовцем такого покарання, як арешт (крім випадків передбачених статтею 55 Кримінально-виконавчого кодексу України), відбування покарання в дисциплінарному батальйоні та строк самовільного залишення військової частини або місця служби, а також строк, під час якого військовослужбовець дезертирував із Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту або добровільно здався у полон, який визначається згідно з наказом посадової особи про вибуття військовослужбовця до місць відбування покарання у вигляді арешту чи тримання в дисциплінарному батальйоні і про його прибуття, а також про строк самовільного залишення ним військової частини чи місця служби. Витяги із цих наказів або витяги із Єдиного реєстру досудових розслідувань залучаються до особових справ військовослужбовців та є підставою для внесення відповідних записів до облікових документів військовослужбовців.

Відповідачем не надано доказів щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей стосовно кримінального провадження відносно ОСОБА_2 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення частини або місця служби), як і не вказано у витязі з наказу від 09.07.2023р. №191, яким встановлено факт самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини та яким його знято з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , про призупинення військової служби позивача.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.21 Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року №604 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2018 р. за № 1451/32903), про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

Про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової військової служби, його нез`явлення вчасно зі звільнення в розташування військової частини, у разі призначення або переведення до іншого місця служби, нез`явлення з відрядження, відпустки або закладу охорони здоров`я командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно (негайно протягом 15 хвилин) - з моменту встановлення факту самовільного залишення частини, а протягом 12 годин з моменту надання усної доповіді - письмово.

Із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.07.2023р. №191 чітко вбачається, що підставою його прийняття був рапорт офіцера штабу НОМЕР_5 механізованого батальйону №189 від 09.07.2023р., що відповідає пункту 21 Інструкції №604.

Отже, спірним наказом лише встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби і він є розпорядчим документом для внесення відповідних відомостей про військову службу військовослужбовця до його облікових документів.

При цьому, питання про призупинення військової служби позивача спірним наказом не вирішувалось.

З матеріалів справи встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.10.2023р. №280 молодшого сержанта ОСОБА_3 , який самовільно залишив військову частину, вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків, та його постановлено на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 (а.с.42) на підставі рапорту від 06.10.2023р. (а.с.32).

Згідно з відповіддю на повторний запит суду від військової частини (а.с.60) відповідно до відомостей, які містяться в її архіві, відсутні матеріали додаткового службового розслідування за фактом відсутності у підрозділі молодшого сержанта ОСОБА_1 у період з 09.07.2023р. до 06.10.2023р.

Колегія суддів також зазначає, що матеріалами справи, що розглядається підтверджується перебування позивача, у цей період поза місцем служби.

Зокрема, із доданих позивачем до рапорту від 22.08.2023р. та до рапорту від 06.10.2023р. (а.с.14-16) медичних документів вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» з 06.09.2023р. (а.с.17), 10.05.2023р. щодо нього було проведено медичний огляд ВЛК (а.с.18), з 28.04.2023р. до 10.05.2023р. він перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП КЛ Святого Пантелеймона (а.с.19-20), 15.06.2023р. щодо нього проведено медичний огляд ВЛК (а.с.21), з 16.06.2023р. до 30.06.2023р. перебував на лікуванні у стаціонарі неврологічного відділення Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни (а.с.22-23), 22.08.2023р. позивачу надано консультативний висновок лікаря-нейрохірурга (а.с.24-25), з 06.09.2023р. до 19.09.2023р. він перебував у стаціонарі неврологічного відділення Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни (а.с.26-28), 19.09.2023р. щодо нього проведено медичний огляд ВЛК (а.с.29), з 20.09.2023р. до 04.10.2023р. позивач перебував на лікуванні в реабілітаційному відділенні (медична реабілітація) Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни (а.с.30-32), після чого вийшов на службу у ППД місто Кременчуг військової частини НОМЕР_6 (а.с.32).

Отже, вказаними довідками та виписками з медичних карток стаціонарного хворого підтверджується факт його стаціонарного лікування не за весь спірний період, а саме з 06.09.2023р. до 04.10.2023р. у відповідних відділеннях комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни».

При цьому, докази перебування на стаціонарному лікуванні в іншу частину спірного періоду з 09.07.2023р. до 05.09.2023р. (включно) в матеріалах справи відсутні.

Крім того, у виписці з медичної картки стаціонарного хворого №2192 від 29.06.2023р. (а.с.23) вказано, що явка у військову частину має бути 01.07.2023р., а також позивачу надана трудова рекомендація у вигляді потреби у відпустці терміном 30 календарних днів.

В подальшому, що встановлено із рапорту ОСОБА_1 від 02.11.2023р. (а.с.13), 07.07.2023р. ним особисто було подано рапорт до ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо спрямування документів, необхідних для надання відпустки за станом здоров`я до військової частини НОМЕР_1 , а наказом від 09.07.2023р. №191 встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини та його знято з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, з наявними доказами у справі не підтверджується факт явки ОСОБА_1 на місце проходження військової служби саме з 01.07.2023р., як це було вказано у виписці з медичної картки стаціонарного хворого №2192 від 29.06.2023р. (а.с.23), а також факт перебування на стаціонарному лікуванні у період з 09.07.2023р. до 05.09.2023р. (включно).

Докази оформлення військовою частиною НОМЕР_1 у відповідь на рапорт позивача від 07.07.2023р. наказу на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою відповідно до ч.11 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII в матеріалах справи також відсутні.

Щодо припинення нарахування виплати грошового забезпечення з дня самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини, колегія суддів звертає увагу, що з довідки від 09.01.2023р. №1843/464 (а.с.43) за період з січня-грудня 2023 року вбачається, що позивачу не було виплачено грошове забезпечення за серпень та вересень 2023 року, за липень 2023 року не виплачена премія 55%, а за жовтень 2023 року посадовий оклад, надбавку за особливі умови проходження служби 65% та премію 55%.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).

Відповідно до абз.9, 10 п.15 Розділу І Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Абзацом 2 п.5 розділу XVI Порядку №260 визначено що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у випадках невиходу на службу без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Відповідно до п.14 Розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Крім того, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, Міністром оборони України видано окреме доручення №912/з/29 від 23.06.2022р.

Відповідно до ч.2 п.5 окремого доручення виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень здійснювати на підставі наказів командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) - особовому складу військової частини.

Змістом п.9 окремого доручення визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень не включати військовослужбовців, які: 9.4. Самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено порушення, та весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Таким чином, зважаючи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2023р. №191 встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період самовільного залишення служби.

Проте, суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що виписками з медичних карток стаціонарного хворого підтверджується факт його стаціонарного лікування за період з 06.09.2023р. до 04.10.2023р. у відповідних відділеннях комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни», що свідчить про неможливість його явки на службу з поважних причин.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення з 06.09.2023р. до 06.10.2023 року та шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за цю частину спірного періоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 року по справі № 480/13505/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 по справі № 480/13505/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін