Справа № 260/2847/25
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2025 року м. Ужгород№ 260/2847/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.

при секретарі судових засідань - Романець Е.М.

та осіб, які беруть участь у судовому засіданні:

позивачка - не з`явилася;

представник позивачки - не з`явився;

представника відповідача - Голубка І.І.,

представник третьої особи - Семенов С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Коршинського Івана, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання протиправними та скасування рішень, третя особа - Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області (вул. Довженка, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000), -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка - ОСОБА_1 в особі представника Мензака Юлія Юлійовича звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень, а саме:

Визнати незаконним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 від 21.03.2025 року № 018026;

Визнати незаконним та скасувати рішення про скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 від 21.03.2025 року № 6927;

Визнати незаконним та скасувати рішення від 21 березня 2025 року № 2 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка має сталі зв`язки в Україні, придбала нерухомість у м. Берегове (квартира за адресою АДРЕСА_2 ), позитивно характеризується за місцем проживання, постійно проживає на території України з 2014 року. Окремо зазначає, що позивачка під час проживання у Білорусі брала участь у опозиційних мітингах, та буквально втекла з країни, адже їй грозило тюремне ув`язнення на довгі роки. Повернення її на батьківщину неможливе, адже диктаторський режим лукашенка забезпечить позивачу якнайшвидшу «посадку» у в`язницю. При цьому, виїхати з України, скажімо, до країн Європейського союзу, позивач також не може, так як громадянину білорусі для цього потрібна віза, а таку отримати вона не може. Стосовно вироку суду, то варто зауважити, що позивач активно сприяла досудовому розслідуванню, вину свою визнала, підписала угоду про визнання винуватості, невідкладно сплатила штраф та судові витрати. Останній епізод протиправної діяльності грудень 2022 року, майже 2,5 років тому. Слід також зазначити, що відповідно до п. 5 ст. 89 КК України (особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення) строк судимості ОСОБА_1 погашено, і вона є особою, яка не має судимості з моменту 1 року після сплати штрафу (25.07.2023 року), тобто починаючи з 25.07.2024 року. З юридичної точки зору на даний момент вона повинна вважатися особою, яка раніше не судима, а отже, не вчиняла жодних протиправних діянь взагалі. Позивач, окрім несуттєвих фактів, викладених у вироку Берегівського районного суду від 29 червня 2023 року у кримінальній справі № 297/1824/23, не вчиняла жодних протиправних дій на території України. Більше того, не вчиняла вона і жодних дій на шкоду національній безпеці України, громадському порядку в Україні. Законних підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну у відповідача не було. За наведених обставин, відповідачем не виконано вимоги пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 та прийнято протиправно рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну без законних на те підстав, за відсутності будь-якої додаткової інформації, яка б свідчила про наявність підстав, передбачених підпунктами 3 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію". Також, відповідачем при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну порушено право позивача та позбавлено останнього права на ефективний засіб юридичного захисту в частині надання пояснень стосовно порушеного питання про скасування дозволу на імміграцію.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

06.05.2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, із якого вбачається, що такий проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. Заперечуючи проти позову зазначає, що інформація, викладена у поданні Управління Служби безпеки в Закарпатській області від 13.03.2025 № 58/2-888 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 є підставою для відкликання іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Абзацом першим пунктом 23 Порядку 1983 передбачено, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС (відкликання, визнання недійсним) дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування (відкликання, визнання недійсним) дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 року д участі у справі залучено Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

01.09.2025 року третьою особою подано письмові пояснення у справі, в яких Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області зокрема вказує на те, що чинним законодавством не передбачено жодного зв`язку між фактом погашення судимості та наявністю загроз національній безпеці за вчинення відповідних дій. Встановлення у діях особи загроз національній безпеці не перебуває у причиннонаслідковому зв`язку з наявністю судимості у такої особи, а наявність судимості у особи не є обов`язковою умовою (ознакою) для кваліфікації дій як таких, що становлять загрозу національній безпеці. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, погашення (припинення) судимості лише анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Як також зазначав Верховний Суд, особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання, позивачка та представник позивачки у судове засідання не з`явилися, однак заявили клопотання про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача та представник третьої особи в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечили та просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, що зазначені у відзиві на позовну заяву та пояснення до позовної заяви.

Заслухавши представника відповідача та представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася в Республіці Білорусь в м. Гомель.

28.06.2017 року позивачка звернулася до Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну, як особа, що понад два роки перебуває у шлюбі з громадянином України, чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 23.03.2005 Берегівським РВ УМВС України в Закарпатській області (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 08.05.2015).

На підставі вказаної вище заяви, рішенням Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 15.02.2018 року № 22 громадянці Білорусі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії 23 червня 2028 року.

29.10.2020 рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області шлюб між громадянкою Білорусі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розірвано.

14.03.2025 року до Головного управління ДМС України в Закарпатській області надійшло подання Управління Служби безпеки України в Закарпатській області від 13.03.2025 № 58/2 888, про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із вказаного подання вбачається, що у ході виконання покладених на органи СБ України завдань у сфері забезпечення державної безпеки, Управлінням, у встановленому законом порядку, отримано відомості стосовно громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Гомель, Республіка Білорусь, мешканця АДРЕСА_2 , документованого посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 , дії якого, в умовах відкритої збройної агресії рф проти України, становлять загрозу національній безпеці, громадському порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Так, згідно з наявними даними, вказана іноземка впродовж 2022 2023 років неодноразово вчиняла дії, спрямовані на розпалювання національної, расової, релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі та гідності, а також свідомо ображала почуття громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями.

Зокрема, ОСОБА_1 з використанням особистого профілю в соціальній мережі «Fасеbооk», де зареєстрована під іменем « ОСОБА_4 », на системній основі опубліковувала світлини, поширювала дописи та залишала коментарі образливого характеру, що стосувалися вищого військовополітичного керівництва України, працівників правоохоронних органів України, військовослужбовців ЗС України, представників окремих релігійних конфесій, національних меншин тощо.

За вказаним фактом 02.02.2023 року було внесено відомості в ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000068, у рамках якого

такі дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 1 ст. 161 КК України «Порушення рівноправності громадян залежно від їх расової належності, релігійних переконань, інвалідності та за іншими ознаками».

Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.06.2023 (справа № 297/1824/23) громадянку РБ ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 161 КК України та призначено покарання у виді штрафу. При цьому, в ході судового розгляду у вказаній кримінальній справі ОСОБА_1 повністю погодилась із пред`явленим їй обвинуваченням та беззастережно визнала свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.

21.03.2025 року начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області затверджено висновок про відкликання рішення про надання дозволу на іміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області 21.03.2025 року прийнято рішення № 2 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та рішення № 6927 про скасування посвідки на постійне проживання в України громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, 21.03.2025 року Державної міграційної служби України в Закарпатській області винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №018026 громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 . Вказаним рішенням зобов`язано ОСОБА_1 покинути територію України у термін до 19.04.2025 року.

Про винесення вказаних рішень позивачку повідомлено рекомендованими листами, докази чого містяться в матеріалах справи та не заперечуються позивачкою.

Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними та такими, що порушують її права, позивачка в особі представника звернулася до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини по суті, суд керується наступним.

Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регламентує Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Положеннями частини 1 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Стаття 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначає підстави та порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства, а саме: іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до ч. 8 вказаної статті примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про імміграцію" особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Як встановлено судом, позивачці надано дозвіл на імміграцію в Україну №22 від 15.02.2018 року та на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозволено постійне проживання в Україні та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії 23.06.2028 року.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію встановлено статтею 12 Закону України "Про імміграцію", відповідно до якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, передбачених у статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та

особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Так, вимогами пунктів 21-23 Порядку 1983 визначено, що питання щодо скасування (відкликання, визнання недійсним) дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

У разі коли ініціатором скасування (відкликання, визнання недійсним) дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 Порядку 1983, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону Україн "Про імміграцію", яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки» надано визначення поняттю «національна безпека», відповідно до якого національна безпека визначається як захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, кібербезпеки та кіберзахисту, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково бюджетної та митної політики торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам; загроза національній безпеці визначається як наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Національна безпека України це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз (п. 9 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України»).

Загрози національній безпеці України визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України (п. 19 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону України «Про національну безпеку України»).

Указом Президента України № 392/2020 від 14.09.2020 затверджено рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 «Про Стратегію національної безпеки України».

Пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом України «Про національну безпеку України, зокрема є: відстоювання незалежності і державного суверенітету; відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України; захист прав, свобод і законних інтересів громадян України.

Поточними та прогнозованими загрозами національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов стає поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаметалізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальній міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження. Особливо небезпечним є укорінення радикальних суспільних настроїв і середовищ, які є основою для політичного насильства й сепаратизму, діяльності незаконних збройних формувань, поширення тероризму. Злочинність загрожує правам і свободам, законним інтересам людей, суспільства та держави.

Основними напрямками зовнішньополітичної та внутрішньополітичної діяльності держави для забезпечення її національних інтересів і безпеки, відповідно Розділу ІІІ Стратегії, зокрема є збереження державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів.

Пріоритетними завданнями правоохоронних, спеціальних, розвідувальних та інших державних органів відповідно до їх компетенції: активна та ефективна протидія розвідувально підривній діяльності, спеціальним інформаційним операціям та кібератакам, російській та іншій підривній пропаганді; запобігання, виявлення та припинення проявів сепаратизму, тероризму, екстремізму, припинення діяльності незаконних збройних формувань, політично мотивованого насильства та інших зазіхань на конституційний лад.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Положеннями ч. 1 ст. 5, п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» передбачено, що СБУ є спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності підстави проведення якої чітко визначені законодавством.

Згідно зі статтею 4 вищевказаного Закону принципами контррозвідувальної діяльності є, серед іншого, безперервність та взаємодія з органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами.

Аналізуючи наведене, а також враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.05.2023 у справі № 600/6944/21 а, СБУ, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцію надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Отже, інформація, викладена у поданні Управління Служби безпеки в Закарпатській області від 13.03.2025 № 58/2-888 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підставою для відкликання іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Разом з тим, суд враховує, що абз. 1 п. 23 Порядку 1983 передбачено, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС (відкликання, визнання недійсним) дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування (відкликання, визнання недійсним) дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Аналізом норм ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», якими визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію, зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України.

Зважаючи на вказане, будь-які пояснення від іммігранта отримувати є недоцільним, оскільки вони не матимуть значення для прийняття остаточного рішення.

Враховуючи наведене, позивачка для дачі пояснень не запрошувалася.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та пп.1 п. 64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі Порядок оформлення), у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну та у подальшому вилучається, визнається недійсною та знищується.

Враховуючи вимоги ст. 12 Закону України «Про імміграцію», пп. 21, 22, 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (зі змінами), підпункту 1 пункту 64 та підпунктом 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області 21.03.2025 року прийнято рішення № 2 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та рішення № 6927 про скасування посвідки на постійне проживання в України громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому частиною першою статті 13 Закону України «Про імміграцію», зокрема, передбачено, що разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначений порядок та особливості прийняття рішення про примусове повернення.

Приписами статті 68 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Суд критично оціню посилання позивача на те, що в країні походження позивача переслідують за політичні переконання і вона брала участь в опозиційних мітингах, так як вказане не підтверджено жодними доказами.

Що стосується посилань представника позивача на те, що судимість позивача є погашеною, то суд вказує на те, що чинним законодавством не передбачено жодного зв`язку між фактом погашення судимості та наявністю загроз національній безпеці за вчинення відповідних дій.

Щодо посилання представника позивача на судову практику, то вона є нерелевантною даній справі, оскільки мотиви, обставини та підстави прийняття оскаржуваних рішень, зазначених представником позивача є відмінними від обставин та підстав прийняття оскаржуваних рішень у справі, що розглядається.

Отже, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України та достатніх доказів зібраних у справі, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи оскаржувані рішення діяв у межах повноважень, на підставі, у спосіб передбачений законодавством, що спростовує вимоги адміністративного позову, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх рішень відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами доводи на обґрунтування підстав зазначених у позовній заяві.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх рішень вимогам частини другої статті 2 КАС України та зважаючи на доводи адміністративного позову, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Коршинського Івана, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання протиправними та скасування рішень, третя особа - Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області (вул. Довженка, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.10.2025 року.

СуддяС.А. Гебеш