Справа № 300/4578/25
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" жовтня 2025 р. справа № 300/4578/25
Позовні вимоги мотивовані тим, що в спірні періоди, за які відповідачем нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з суб`єктами господарювання як найманий працівник та не здійснювала підприємницьку діяльність, отже обов`язок щодо сплати за позивача єдиного внеску було покладено на його роботодавця.
З огляду на таке, стверджує, що одночасне нарахування та сплата єдиного внеску ним як фізичною особою-підприємцем та найманим працівником носить характер подвійного оподаткування.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (а.с.28-29).
На переконання контролюючого органу, нараховані платежі охоплюють період з 19.07.2018 року по 19.01.2021 року і один платіж за 12.05.2025 року, зокрема позивачем 17.01.2025 подано декларацію, де особисто задекларовано за період з 01.10.2024 по 31.12.2024 суму зобов`язання по сплаті ЄСВ у розмірі 3 520,00 гривень.
Водночас обов`язок по сплаті інших сум виник в силу вимог статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 за №2464-VI. Так, частина 6 статті 4 Закону №2464-VI, яка містить імперативну норму про звільнення від сплати ЄСВ у випадку, коли ЄСВ було сплачено роботодавцем за основним місцем роботи, почала діяти лише з січня 2021 року, відтак нарахування у період з 2021 року ГУ ДПС в Івано-Франківській області не здійснювалося.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області повторно витребувано засвідчені і оформлені у встановленому порядку копії письмових документів, необхідних для розгляду справи (а.с.47-48).
Відповідачем, на виконання ухвали суду від 30.09.2025, через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подано заяви разом із долученням до матеріалів справи копій письмових доказів від 07.10.2025 (а.с.50-82), від 17.10.2025 (а.с.83-89).
Окрім цього, ГУ ДПС в Івано-Франківській області подано додаткові пояснення від 27.10.2025, котрі за своїм змістом є також запереченнями проти стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, заявленому у адміністративному позові (а.с.94-100).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзиву на позовну заяву, письмові пояснення у справі, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.90-93), була зареєстрована як фізична особа-підприємець, у подальшому взята на облік як платник єдиного внеску у Головному управління ДПС у Івано-Франківській області та припинила реєстрацію протягом наступних періодів:
(1) 12.02.2015 (зареєстрована), 13.02.2015 (платник єдиного внеску), 19.11.2015 (припинена);
(2) 22.05.2017 (зареєстрована), 22.05.2017 (платник єдиного внеску), 03.12.2018 (припинена);
(3) 29.08.2019 (зареєстрована), 30.08.2019 (платник єдиного внеску), 20.09.2024 (припинена);
(4) 11.10.2024 (зареєстрована), 11.10.2024 (платник єдиного внеску), 15.04.2025 (припинена).
За змістом відповіді контролюючого органу на адвокатський запит за №9383/6/09-19-24-09-06 від 30.06.2025 (а.с.16), а також детального розрахунку, наданого на вимогу суду (а.с.54), за даними інтегрованої картки платника податку за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) заборгованість виникла з 19.07.2018, зокрема:
19.07.2018 за періоду ІІ кварталу 2018 року нараховано 1 631,26 гривень;
19.10.2018 за період ІІІ кварталу 2018 року нараховано 2 457,18 гривень;
21.10.2019 за період серпня-вересня 2019 року нараховано 1 836,12 гривень;
20.01.2020 за період ІV кварталу 2019 року нараховано 2 754,18 гривень;
21.04.2020 за період січня-лютого 2020 року нараховано 2 078,12 гривень;
20.07.2020 за період червня 2020 року нараховано 1 039,06 гривень;
19.10.2020 за період ІІІ кварталу 2020 року нараховано 3 178,12 гривень;
19.01.2021 за період жовтня-листопада 2020 року нараховано 2 200,00 гривень;
12.05.2025 за період ІV кварталу 2024 року нараховано 3 520,00 гривень.
Вважаючи протиправними дії Головного управління ДПС у Івано-Франківській області щодо прийняття оскаржуваної вимоги, ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України, Кодекс), визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі по тексту також ПК України, Кодекс) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 за №2464-VI (надалі по тексту також Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку (тут і надалі по тексту нормативно-правові акти застосовуються у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі по тексту також єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), а також фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів).
Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до частини 4 статті 6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею, як фізичною особою-підприємцем.
У силу приписів норм частини 4 статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Так, як визначено пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (із змінами, внесеними згідно із Законами №1774-VIII від 06.12.2016, №2148-VIII від 03.10.2017; в редакції Закону №592-IX від 13.05.2020) щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, єдиний внесок нараховується:
(1) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
(2) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Під мінімальним страховим внеском Закон №2464-VI розуміє суму єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1), тоді як під максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску розуміється максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок (пункт 4 частина 1 статті 1 Закону №2464-VI).
Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Згідно з частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Таким чином, підставою для формування та надіслання органом доходів і зборів платнику вимоги про сплату боргу є наявність недоїмки у платника єдиного внеску.
Разом з тим, згідно частини 6 статті 4 Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення ними бази нарахування за місяці звітного періоду, за які роботодавцем сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску. Самостійно визначена такими особами база нарахування не може перевищувати максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, встановлену цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Однак, відповідні зміни до статті 4 були внесені Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" за №592-ІХ від 13.05.2020, тому положення частини 6 статті 4 Закону №2464-VI набрали чинності 01.01.2021.
В той же час, до набрання чинності вказаних змін 01.01.2021 відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не було врегульовано.
Відтак, у цій частині суд послуговується правовою позицією, сформованою Верховним Судом у постанові від 06.02.2025 у справі №160/5434/19 та викладеною нижче.
Так, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, Верховний Суд виснував, що при вирішенні даних категорій спорів, суд повинні, зокрема, перевірити обставини щодо:
(1) наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця;
(2) здійснення ним підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок;
(3) нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок.
Як засвідчується матеріалами справи, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.90-93) ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, у подальшому взята на облік як платник єдиного внеску у Головному управління ДПС у Івано-Франківській області та припинила реєстрацію протягом наступних періодів:
22.05.2017 (зареєстрована), 22.05.2017 (платник єдиного внеску), 03.12.2018 (припинена);
29.08.2019 (зареєстрована), 30.08.2019 (платник єдиного внеску), 20.09.2024 (припинена);
11.10.2024 (зареєстрована), 11.10.2024 (платник єдиного внеску), 15.04.2025 (припинена).
За змістом відповіді контролюючого органу на адвокатський запит за №9383/6/09-19-24-09-06 від 30.06.2025 (а.с.16), а також детального розрахунку, наданого на вимогу суду (а.с.54), за даними інтегрованої картки платника податку за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) заборгованість виникла з 19.07.2018, зокрема:
19.07.2018 за періоду ІІ кварталу 2018 року нараховано 1 631,26 гривень;
19.10.2018 за період ІІІ кварталу 2018 року нараховано 2 457,18 гривень;
21.10.2019 за період серпня-вересня 2019 року нараховано 1 836,12 гривень;
20.01.2020 за період ІV кварталу 2019 року нараховано 2 754,18 гривень;
21.04.2020 за період січня-лютого 2020 року нараховано 2 078,12 гривень;
20.07.2020 за період червня 2020 року нараховано 1 039,06 гривень;
19.10.2020 за період ІІІ кварталу 2020 року нараховано 3 178,12 гривень;
19.01.2021 за період жовтня-листопада 2020 року нараховано 2 200,00 гривень;
12.05.2025 за період ІV кварталу 2024 року нараховано 3 520,00 гривень.
Разом з тим, послуговуючись відомостями Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків і індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5 (а.с.20-21), копії яких долучено позивачем до матеріалів справи, а також відповідями на запити щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (а.с.55-57) та досліджені судом, засвідчується систематична сплата роботодавцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із заробітної плати ОСОБА_1 , а саме:
При цьому суд констатує, що податковим органом не доведено та судом не встановлено, що ОСОБА_1 , будучи фізичною особою-підприємцем, здійснювала підприємницьку діяльність та отримувала від неї дохід у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок.
У контексті наведеного суд відзначає, що трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , остання 04.03.2019 звільнена з посади приймальника пункту прокату Івано-Франківського обласного комунального підприємства "Льодова арена" та надалі 09.09.2019 прийнята на аналогічну посаду тим же роботодавцем (а.с.17-19).
Звідси у адміністративному позові відсутні жодні обґрунтування та позивачем не наведено жодних доказів перебування останньої в трудових відносинах з відповідним роботодавцем та про сплату таким роботодавцем страхового внеску за серпень 2019 року.
Поруч із цим слід зазначити, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина 4 статті 9 Закону №2464-VI).
Згідно частини 14 статті 9 Закону №2464-VI, єдиний внесок, що відповідно до цього Закону підлягає сплаті із сум виплат за період з дня виникнення у платника відповідного зобов`язання до дня включення податковим органом даних про такого платника до реєстру страхувальників Державного реєстру, сплачується (стягується) на загальних підставах відповідно до цього Закону за зазначений період.
Зважаючи на обставини реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця 29.08.2019 та взяття її податковим органом на облік 30.08.2019, суду залишається незрозумілим нарахування контролюючим органом заборгованості зі сплати єдиного внеску за серпень 2019 року у розмірі 918,06 гривень, адже протягом вказаного календарного місяця позивач у статусі фізичної особи-підприємця не перебувала, та відповідно у неї не виникло обов`язку зі сплати єдиного внеску у силу вимог Закону №2464-VI.
В той же час, щодо питання наявності підстав для нарахування заборгованості 12.05.2025 за період ІV кварталу 2024 року у сумі 3 520,00 гривень, суд виходить з наступного.
Як досліджено судом зі змісту Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків і індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5 (а.с.20-21) та відповідей на запити щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (а.с.55-57), у таких відсутні дані про перебування останньої в трудових відносинах з відповідним роботодавцем та про сплату таким роботодавцем відповідного внеску.
Так, як стверджується контролюючим органом та знаходить своє документальне засвідчення, ОСОБА_1 подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за звітний (податковий) період 2024 року, у якому у графі № 22.1 задекларовано суму зобов`язання по сплаті єдиного внеску, що підлягала сплаті у розмірі 3 520,00 гривень (а.с.72-73).
Станом на дату винесення оскаржуваної податкової вимоги, частина 6 статті 4 Закону №2464-VI підлягала застосуванню у наступній редакції: особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи або уклали гіг-контракт з резидентом Дія Сіті в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем (резидентом Дія Сіті) сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення ними бази нарахування за місяці звітного періоду, за які роботодавцем (резидентом Дія Сіті) сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску. Самостійно визначена такими особами база нарахування не може перевищувати максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, встановлену цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
З огляду на те, що за період ІV кварталу 2024 року за ОСОБА_1 не сплачувалося роботодавцем страхових внесків у розмірі не менше мінімального страхового внеску, нею самостійно визначено базу оподаткування за такі місяці звітного періоду, відтак у позивача виник обов`язок із самостійної сплати єдиного внеску у розмірі 3 520,00 гривень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позові підлягає частковому задоволенню.
Розподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в загальному розмірі 968,96 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція за №67НХ-4А0К-Н225-254Х від 01.07.2025 (а.с.5).
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).
Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Головного управління ДПС в Івано-Франківської області в частині протиправного нарахування заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 823,61 гривень, що пропорційно становить 85 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.
Абзацами 1 і 2 частини 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За правилами статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Аналіз такого правового врегулювання дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.
За змістом пунктами 1 та 2 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження обставини залучення адвоката і понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 гривень, до адміністративного позову долучено:
ордер серії "АІ" за №1931543 від 01.07.2025, виданий адвокатом Загороднім Євгенієм Олеговичем на надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги за №24/06 від 24.06.2025 (а.с.6);
договір про надання професійної правничої допомоги за №24/06 від 24.06.2025, укладений між адвокатом Загороднім Євгенієм Олеговичем та ОСОБА_1 (а.с.22);
акт про прийняття-передачу наданих послуг за №1 від 01.07.2025 (а.с.23);
платіжна інструкція за №9383-4395-4445-7038 від 01.07.2025 на суму 7 000,00 гривень (а.с.24).
Загальна вартість послуг, вказаних в акті становить 7 000,00 гривень.
Відтак, позивачем надані належні документи про понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 гривень, що дає суду підстави для розгляду питання відшкодування останніх
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 за №5076-VI (надалі по тексту також Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
При оцінці характеру наданої адвокатом Загороднім Євгенієм Олеговичем відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги за №24/06 від 24.06.2025 та акту про прийняття-передачу наданих послуг за №1 від 01.07.2025, слід виходити із наступного.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до приписів частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (пункт 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 за №9901/459/21).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, їх розмір є розумним та обґрунтованим.
"74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним."
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною 5 статті 134 КАС України.
Не применшуючи значення і роль професійного фахівця у галузі права та не втручаючись у його право на самостійне визначення і оцінку вартості власних знань, здобутого досвіду і авторитету як представника у даній справі, надання в інтересах ОСОБА_1 послуг у вигляді підготовки позовної заяви по справі, на переконання суду, безумовно потребує певної затрати часу та зусилля, втім, беручи до врахування обсяг та складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, а також критерій якості й співмірності, суд вважає заявлену суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 гривень не пропорційною із обсягом наданих послуг, складністю та характером даної справи.
При цьому, суд також враховує ту обставину, що із позовної заяви судом враховано не більш, як 15% правового та фактичного обґрунтування, в решті судом здійснено самостійно визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи відповідно до статті 9 КАС України.
Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши предмет розглядуваного спору, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною, на переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 1 000,00 гривень.
На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 43968084) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 823,61 гривень (вісімсот двадцять три гривні шістдесят одна копійка).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 43968084) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000,00 гривень (одна тисяча гривень нуль копійок).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ;

представник позивача Загородній Євгеній Олегович ((реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , ордер на надання правничої допомоги серії АІ за №1931543 від 24.06.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатської діяльності серії КС за №11473/10 від 25.03.2024) просп. Миколи Бажана, буд. 16, оф. 233, м. Київ, 02072;

відповідач Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи, ), вул.Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя Чуприна О.В.