Справа № 440/1256/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 р. Справа № 440/1256/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Калиновського В.А. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 (головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко) по справі № 440/1256/25

за позовом ОСОБА_1

до Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив з урахуванням уточнень:

- визнати протиправною бездіяльність Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби цивільного захисту 08 листопада 2024 року;

- зобов`язати Навчально-методичний центр цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби цивільного захисту 08 листопада 2024 року;

- стягнути за рахунок коштів державного бюджету з Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку (грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017- 2022, 2024 рік) з 09 листопада 2024 року до дня постановлення судом рішення суду;

- стягнути за рахунок коштів державного бюджету з Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, з 09 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби цивільного захисту 08 листопада 2024 року.

Зобов`язано Навчально-методичний центр цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби цивільного захисту 08 листопада 2024 року.

Зобов`язано Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та середній заробіток за весь час затримки розрахунку - за період з 09 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не правильне застосування норм матеріального права, необґрунтованість та незаконність, просив його скасувати в частині відмови та прийняти нове про задоволення позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказав, що обираючи спосіб захисту в частині вирішення питання про середній заробіток за весь час затримки розрахунку, суд першої інстанції помилково прийняв рішення зобов`язального характеру, а не стягнення коштів.

До того ж, не вирішив питання судових витрат позивача на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідачем подано відзив на скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови без змін, як законне та обґрунтоване.

Навчально-методичний центр цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області (далі відповідач ) не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не правильне застосування норм матеріального права, необґрунтованість та незаконність, просив скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову в задоволені позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в період з 2017 по 17.10.2022 позивач перебував на службі ГУ ДСНС України у Полтавській області, однак інформації про невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій до НМЦ не надходило, відображення даного факту в грошовому атестаті не передбачено.

Також зазначив, що Кодексом цивільного захисту України, Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особам рядового і начальницького складу та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не передбачена компенсація особі, яка проходить службу цивільного захисту, за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.

Позивач подав відзив, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення без змін, оскільки вважає дане рішення суду в цій частині законним та обґрунтованим.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., Калиновський В.А.

У зв`язку з відпусткою судді Бегунца А.О., на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Спаскін О.А., Калиновський В.А.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що полковник служби цивільного захисту ОСОБА_1 , проходив службу з вересня 1995 по 08.11.2024, в спірний період зокрема у Навчально-методичному центрі цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області, з 08.11.2024 виключений із списків особового складу, що підтверджено наказом ДСНС України від 30.10.2024 року № 857осцз "Про звільнення ОСОБА_1 "

Позивач є учасником бойових дій.

Під час звільнення з військової служби відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 - 2022, 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби цивільного захисту 08 листопада 2024 року.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не виплати позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" , а також середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов , виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасник бойових дій за період з 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2024, проте відповідачем протиправно не здійснена виплата такої компенсації виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Також, в зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій - за період з 09 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року.

Стосовно витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з не надання до суду доказів їх понесення, а отже відсутності підстав розподілу судових витрат.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, учаснику бойових дій.

Згідно з ч. 1 ст. 125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Кодексу цивільного захисту України особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту мають право на такі види відпусток: зокрема: 1) щорічна основна відпустка; 2) додаткова відпустка у зв`язку з навчанням; ; 4) інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ч. 16 вказаної статті визначено, що особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту додаткова відпустка у зв`язку з навчанням, творча відпустка та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші види відпусток надаються на підставах та в порядку, визначених законодавством.

Таким чином, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту мають право на інші додаткові відпустки, які передбачені законодавством та надаються на підставах та в порядку, визначених законодавством.

Закон України Про відпустки установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 Закону України Про відпустки установлюються такі види відпусток:, зокрема: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України Про відпустки).

Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Судом встановлено , що позивач є учасником бойових дій, отже мав право на додаткову відпустку, доказів використання позивачем додаткових відпусток за 2017-2022, 2024 на момент звільнення зі служби відповідачем не надано, компенсація за вказані невикористані календарні дні відпусток при звільненні відповідачем не здійснена .

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині відновлення порушеного права позивача на отримання спірних компенсацій.

Щодо доводів апеляційних скарг стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Згідно зі ст. 125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 129 Кодексу цивільного захисту України, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту мають право на такі види відпусток: 1) щорічна основна відпустка; 2) додаткова відпустка у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 5) соціальні відпустки: а) у зв`язку з вагітністю та пологами; б) по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 6) відпустка для лікування у зв`язку з хворобою; 7) відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Згідно зі ст. 115 Кодексу цивільного захисту України держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відповідно до ст. 33 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону № 108/95-ВР, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту (військовослужбовців) стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню ст. 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).

Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

Так, звертаючись до суду позивач просив стягнути середній заробіток за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні відпустки додаткової відпустки за період з 09.11.2024 до дня постановлення судом рішення суду та за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 09.11.2024 до 19.11.2024.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції не надав оцінки вимогам про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно виплачену одноразову грошову допомогу при звільненні .

В частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за невиплачену компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, суд обрав спосіб захисту прав позивача шляхом покладення на відповідача обов`язку здійснити нарахування та виплату такого заробітку за період з 09.11.2024 до 19.11.2024, в тому час як позивач просив стягнути суму компенсації за період з 09.11.2024 до постановлення судом рішення в справі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача звільнено зі служби 08.11.2024, тобто останніми двома календарними місяцями, що передували звільненню є вересень та жовтень 2024 р. При звільненні позивачу не виплачено одноразову грошову допомогу, а її виплата в розмірі 628 731,36 грн. проведена лише 19.11.2025, що вбачається з виписки по рахунку (а.с. 51)

Загальна сума грошового забезпечення позивача за останні два місяці проходження служби становить 88 042,20 грн, середньоденна заробітна плата становить 1 443,31 грн., що підтверджується довідкою розрахунком середньоденного заробітку позивача.

Отже, періодом затримки належної позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні є 09.11.2024 (наступний за днем звільнення) по 19.11.2025 (день фактичної виплати), тобто 10 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою одноразової грошової допомоги при звільненні із розрахунку 1443,31 грн /день за 10 днів (з 09.11.2024 по 19.11.2025) становить 14 433,10 грн.

Проте, судове рішення не містить підстав та обґрунтувань відмови в зазначеній частині позовних вимог.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується із доводами позивача щодо наявності у відповідача обов`язку виплатити середній заробіток за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 14, 433, 10 грн.

Щодо середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій.

Судом встановлено, що при звільненні позивачу не виплачено вищенаведену компенсацію, разом з тим рішенням суду від 16.04.2025 за ОСОБА_1 визнано право на її отримання.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня. Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Враховуючи, що відповідачем не проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні, а саме не виплачено йому спірну компенсацію за невикористані відпустки, колегія суддів зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП.

Водночас, суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №813/356/16, від 06.08.2020 у справі №813/851/16.

Так, позивачем у позові не зазначено конкретної суми компенсації яку він просить стягнути з відповідача.

Оскільки відповідачем ще не здійснено повного розрахунку з позивачем на виконання рішення суду, не визначено належну суму, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні з урахуванням задоволення позову у цій справі, не нараховано та не виплачено таку суму, відтак, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відсутні дані щодо дати кінцевого розрахунку, що в свою чергу безпосередньо впливає, як на визначення періоду затримки розрахунку з позивачем при звільненні, так і на саму суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка повинна буде стягнути з відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки є передчасною, а тому в цій частині апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню.

Натомість, суд першої інстанції не врахував вищенаведених обставин, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Судом встановлено, що правова допомога позивачу, в суді першої інстанції надавалась Адвокатським бюро Комаха Т.С. на підставі договору про надання правової/правничої допомоги від 12.11.2024 р. № 12/11 з урахуванням додаткової угоди №2 від 12.11.2024 р., акта прийому-передачі виконаних робіт № 12/11 від 20.02.2025 та платіжної інструкції № 71298077 від 12.11.2024 року.

Так, АБ Комаха Т.С. в межах договору та додаткової угоди №2 від 12.11.2024 р. надано позивачу послуги з участі в суді першої інстанції, зокрема : вивчення матеріалів справи, дослідження законодавства, яке регламентує визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії, консультації, укладення договору, додаткової угоди Nє 2 до договору про надання правової/правничої допомоги, підготовка та подання адвокатських запитів, підготовка та подання позовної заяви з додатками, підготовка та подання відповіді на відзив, ознайомлення з матеріалами справи, участь в судових засіданнях, підготовка та подання інших документів згідно чинного законодавства, вартістю 10 000,00 грн.

Актом про надання правничої допомоги № 12/11 від 20.02.2025 підтверджено загальну вартість послуг у сумі 20 000 грн.

Позивачем сплачено кошти, що підтверджується платіжною інструкцією від № 71298077 від 12.11.2024 року у сумі 30 000 грн.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив про неспівмірність заявлених до відшкодування позивачем витрат, оскільки справа не є складною, розглянута в спрощеному провадженні. Позивачем не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, а тому просить відмовити в стягненні витрат на правову допомогу.

Колегія суддів враховує, що надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинні бути доведені стороною справі.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наявними в справі доказів, колегія суддів зазначає про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо не надання доказів понесення судових .

При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою, що вартість послуг адвоката за договором встановлена у фіксованому розмірі 10 000 грн, що підтверджено додатковою угодою №2.

Однак, навіть за умови визначення у договорі фіксованого розміру гонорару адвоката, суд оцінюючи такий розмір має надавати оцінку всім складовим таких витрат та може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У додатковій угоді №2 встановлено, що у фіксовану вартість входить весь спектр юридичних послуг, що включає в себе: вивчення матеріалів справи, дослідження законодавства, яке регламентує визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії, консультації, укладення договору, додаткової угоди N2 до договору про надання правової допомоги, підготовка та подання адвокатських запитів, позовної заяви з додатками, відповіді на відзив, ознайомлення з матеріалами справи, участь в судових засіданнях, підготовка та подання інших документів згідно чинного законодавства.

В свою чергу, справу 440/1256/25 розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а отже адвокат не брав участь в судових засіданнях, крім позовної заяви, доданих до неї документів та відповіді на відзив не було подано інших документів до суду.

Щодо послуг з «складання відповіді на відзив» колегія суддів зазначає, що її зміст фактично зводиться до викладення обставин справи, які дублюють позовну заяву.

Колегія суддів, враховуючи складність справи, розгляд її у порядку спрощеного провадження, обсяг виконаних адвокатом робіт, дійшла до висновку про необхідність зменшення заявленої до відшкодування суми витрат.

Посилання відповідача на відсутність актів здачі-приймання наданих послуг колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені відомості є обов`язковими у випадку погодинної оплати. Водночас у справі, що розглядається, договорами про надання правової допомоги з урахуванням додаткових угод визначено фіксований гонорар.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 зазначила, що саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підлягає стягненню з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення питання щодо середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та витрат на правову допомогу з прийняттям нової постанови про викладення 4 абзацу резолютивної частини в новій редакції та стягненням витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі № 440/1256/25 - скасувати в частині вирішення питання щодо середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та витрат на правову допомогу.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області (вул. Княгіні Ольги, 2, м. Кропивницький, Кіровоградська область, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 09.11.2024 по 19.11.2025 в сумі 14 433,10 грн (чотирнадцять тисяч чотириста тридцять три гривні 10 копійок).

В частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Кіровоградської області (вул. Княгіні Ольги, 2, м.Кропивницький, Кіровоградська область, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 у справі № 440/1256/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді В.А. Калиновський О.А. Спаскін