Справа № 140/11722/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/11722/24 пров. № А/857/3764/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року (головуючий суддя: Стецик Н.В., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 16.10.2024, звернулася з позовом до суду, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 51 від 09.10.2024 щодо відмови в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25.10.2024.

В обґрунтування позову позивачка зазначає, що у жовтні 2024 року вона звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії на підставі ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до якої було додано всі необхідні документи, що підтверджують вік, необхідний страховий стаж та право на зменшення віку виходу на пенсію.

За результатами розгляду поданої заяви про призначення пенсії відповідачем прийнято рішення від 09.10.2024 за № про відмову в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, передбаченого ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки станом на 01.01.1993 позивачка прожила у зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 4 місяці та 06 днів, що не дає право на зменшення пенсійного віку на 6 років.

Позивачка вважає вказане рішення ГУ ПФУ у Волинській області про відмову в призначенні пенсії протиправним і таким, що порушує її право на соціальний захист.

Вказує, що наявне у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 , видане Волинською облдержадміністрацією, підтверджує факт її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону № 796-XII.

Окрім того, факт її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення необхідних 3 роки у період з моменту аварії по 01.01.1993 підтверджується довідкою від 15.08.2024 № 659, виданою старостою села Чарторийськ Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 51 від 09.10.2024 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25.10.2024.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт звертає увагу суду на те, що відповідно до довідки виданої 01 квітня 2024 року Національним університетом водного господарства та природокористування за вих. № 156, позивачка з 01 вересня 1987 року по 01 липня 1991 року навчалася на денній формі навчання в цьому навчальному закладі в м. Рівне, яке не належить до зони гарантованого добровільного відселення. Зауважує, що суд першої інстанції не спростував твердження відповідача про те, що період роботи позивачки з 04 липня 1991 року по 12 лютого 2002 року на посаді економіста у Вижницькій МІРТ базі Чернівецької області, унеможливлює її проживання та/або перебування на території радіоактивного забруднення в цей період. Проте, якщо вважати, що позивачка проживала в селі Чарторийськ з 01 вересня 1991 року по 01 січня 1993 року, що становить 01 рік 02 місяці та з урахуванням 1 року 4 місяці 06 днів (з 26 квітня 1986 року по 01 вересня 1987 року), період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення буде становити лише 2 роки 03 місяці 06 днів.

Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявне у позивачки посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років , надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка має статус громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення у 1986-1992 роки, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Позивачка, 02.10.2024 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

ГУ ПФУ у Волинській області, 09.10.2024 прийнято рішення № 51 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії, яке мотивоване тим, що період проживання (роботи) позивачки на територіях радіоактивного забруднення становить 1 рік 4 місяці 6 днів. Зазначено, що до періоду проживання на територіях радіоактивного забруднення не зараховано періоди з 01.09.1987 по 01.07.1991, оскільки в цей період заявниця навчалась в м. Рівне, та період з 04.07.1991 по 12.02.2002, оскільки у цей період позивачка працювала в м. Вижниця Чернівецької області. Обидва населених пункти не відносяться до зон гарантованого відселення.

Незгода позивачки із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» стала підставою для звернення до суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, з приміткою, що початкова величина - 2 роки зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року справі № 556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 565/1829/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням ГУ ПФУ у Волинській області № 51 від 09.10.2024 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з тих підстав, що станом на 01.01.1993 вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, тому права на пенсію відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» немає. До періоду проживання на територіях радіоактивного забруднення не зараховано зокрема період навчання з 01.09.1987 по 01.07.1991, оскільки в цей період заявниця навчалась в м. Рівне, відповідно населений пункт не відноситься до зони гарантованого відселення.

Так, відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу (для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».), та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17, від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені висновки Верховного Суду та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що видача позивачці посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 3 Серії НОМЕР_1 підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, оскільки наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району Волинської області № 659 від 15.08.2024, ОСОБА_1 була зареєстрована і постійно проживала з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_1 по 01.09.1987 року та з 01.07.1991 і по цей час у с. Чарторийськ Камінь-Каширського району Волинської області, яке віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка у період з 01.09.1987 по 01.07.1991 навчалася у Національному Університеті водного господарства та природокористування (м. Рівне), що підтверджується архівною довідкою від 01.04.2024 № 156.

Отже, оскільки позивачка у період з 01.09.1987 по 01.07.1991 навчалася в м. Рівне, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, а тому цей період пенсійним органом правомірно не зараховано до періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки факт реєстрації в с. Чарторийськ Камінь-Каширського району Волинської області не підтверджує фактичне проживання (роботу) позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення, враховуючи навчання з 01.09.1987 по 01.07.1991 у Національному Університеті водного господарства та природокористування (м. Рівне) на денній формі навчанні та віддаленість місця навчання м. Рівне від с. Чарторийськ.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом саме фізичного перебування проживання (роботи) особи у зоні гарантованого добровільного відселення, однак матеріалами справи не підтверджено факт постійного проживання (роботи) позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а тому висновок суду першої інстанції про наявність у позивачки права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, є помилковим, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі № 140/11722/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін