Справа № 160/19745/25
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
07.07.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 05.07.2025 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Військова частина НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_3 , у якій позивач, з урахуванням уточнень від 29.07.2025 року, просить суд:
- визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №165 (по стройовій частині) від 07.06.2025 року в частині незарахування періоду із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 зарахувати окремим наказом період із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні, вислугу років порахувати на 07 червня 2025 року.
Ухвалою суду від 08.07.2025 року позовну заяву було залишено без руху, з підстав передбачених ст.ст.122,123,160,161 КАС України.
Позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 01.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Витребувано додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 №165 (по стройовій частині) від 07.06.2025 року;
- інформацію/відомості щодо зарахування позивачу періоду служби із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні;
- звернення позивача щодо зарахування спірного періоду служби;
- листи/відмови/рішення відповідача за результати розгляду такого звернення;
- інформацію/відомості щодо підстав відмови у зарахуванні позивачу спірного періоду;
- всі наявні докази щодо суті спору.
Третю особу зобов`язано надати довідку форми 5 ЗСУ встановленою наказом МО «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України».
18.08.2025 року військова частина НОМЕР_1 подали відзив на позовну заяву.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 27.10.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 017.06.2025 року позивач отримала на руки наказ № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) та документи на переміщення до військової частини НОМЕР_4 , де наразі і перебуває на відповідній посаді.
Вказує, що згідно змісту наказу № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) справи та посаду позивач здала 7 червня 2025 року та цього ж дня виключена зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
При цьому, вислугу років їй пораховано чомусь на 25 травня 2025 року, а період із 04.09.2023 по 25.02.2025 року, тобто час її перебування у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_2 , до вислуги років в календарному обчисленні взагалі незарахований з посиланням на час самовільного залишення військової частини або місця служби.
Наказ № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.06.2025 року позивач вважає протиправним в частині незарахування періоду із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні, тому звернулась до суду із цим позовом посилаючись на порушення її прав.
Вказує, що відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена ст.ст. 407-408 Кримінального кодексу України.
Самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Разом з тим, статтею 2 КК України визначає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КК України).
Таким чином, вказує, що єдиним належним та допустимим доказом вчинення мною адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання мене винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили.
Вказує, що військова частина Державне бюро розслідувань, суд не повідомляли позивача про самовільне залишення військової частини
Тому вважає, що твердження у наказі № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.06.2025 року про самовільне залишення військової частини є надуманим.
Отже, вважає, що висновки відповідача у наказі про незарахування періоду із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні у зв`язку із вчиненням діянь, що мають ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення є безпідставними.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що на виконання бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038, розпорядження Головнокомандувача Збройна Сил України від 08.05.2024 №6837, розпорядження начальника штабу - заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.06.2024 №3649, розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України щодо організації роботи по повернення військовослужбовців, які самовільно залишиш військову частину або місце служби, вчинили дезертирство (далі СЗЧ або дезертирство) та виявили бажання продовжити проходження військової служби у Збройних Силах України, військова частина НОМЕР_1 визначена як одна із частин яка здійснює приймання вищезазначених військовослужбовців.
На виконання вищезазначених розпоряджень наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №57 від 26.02.2025 року, солдата ОСОБА_2 , яка самовільно залишила військову частину НОМЕР_2 зараховано з 26 лютого 2025 року до тимчасового прибулого особового складу та на котлове забезпечення з 27 лютого 2025 року.
Позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 у супроводі військової служби правопорядку. ВСП надано лист направлення за №684/4584 від 26.02.2025 року.
Згідно із рапортом №5529 від 26.02.2025 року ОСОБА_3 , було встановлено, що вона, самовільно залишила військову частину НОМЕР_2 , 09 травня 2023 року.
Також надано рапорт про переміщення позивача до військової частини НОМЕР_1 на посаду солдата резерву №5539 від 26.02.2025 року.(Додаток 4) Рапорт командиру військової частини НОМЕР_5 про здачу посади №3187 від 26.02.2025 року.
Згідно із наданими поясненнями солдатом ОСОБА_4 було встановлено, що вона самовільно залишила військову частину НОМЕР_2 з 04.09.2023 року.
На виконання алгоритму дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, які повернулись для проходження військової служби до Збройних Сил України, військовою частиною НОМЕР_1 було направлено запит №2576/4447 від 27.02.2025 року стосовно позивача до військової частини НОМЕР_2 .
Згідно отриманої відповіді № 1555/2560 від 16.05.2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №83 від 21 березня 2023 року солдата ОСОБА_2 , призначено на посаду діловода продовольчої служби логістики військової частини НОМЕР_2 .
04.09.2023 ОСОБА_5 самовільно залишила військову частину НОМЕР_2 .
За фактом самовільного залишення військової частини проводиться службове розслідування. Відомості про правопорушення відносно солдата ОСОБА_6 , про внесення до Єдиного реєстру службових розслідувань відсутні.
06.04.2025 року отримано відповідь за №1555/1610 від 06.04.2025 року, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №252 від 03.09.2023 солдата ОСОБА_2 , діловода продовольчої служби логістики військової частини НОМЕР_2 , призначену наказом командиром військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 29 липня 2023 року №185-РС на посаду діловода автомобільної служби логістики військової частини НОМЕР_5 , вважати таким, що справи та посаду здала і вибула до нового місця служби (військова частина НОМЕР_5 ).
03.09.2023 року виключено зі списків особового складу частини та знята з усіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення за каталогом продуктів (загальновійськова) з 04.09.2023 року.
01.04.2025 року до військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення за №1568/872 від 01.04.2025, що згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 29.07.2023 №185-РС параграфу 1 пункт 2 до військової частини НОМЕР_5 солдат ОСОБА_5 , не прибула.
02.04.2025 року згідно алгоритму військовою частиною НОМЕР_1 надіслано лист за №2576/6676 від 02.04.2025 року до військової частини НОМЕР_2 з проханням надіслати план переміщення та супутні військово - облікові документи на солдата ОСОБА_2 .
квітня 2025 року згідно алгоритму військовою частиною НОМЕР_1 надіслане лист за №2576/6987 від 08.04.2025 року до військової частини НОМЕР_5 з проханням надіслати план переміщення та супутні військово - облікові документи на солдата ОСОБА_2 .
08.04.2025 року до військової частини НОМЕР_1 надійшла відповідь за №1568/930 від 08.04.2025 року від військової частини НОМЕР_5 про те, що солдат ОСОБА_5 у військовій частині НОМЕР_5 не проходила військову службу.
24.05.2025 року за №1555/2815 до військової частини НОМЕР_1 надійшов витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.05.2025 року №146, в якому зазначено що період із 04.09.2023 року по 26.02.2025 року відповідно до п. 5 розділу IV наказу МОУ №260 від 07.06.2008 року до вислуги років в календарному обчислені не зарахований час самовільного залишення військової частини або місця служби про переміщення військовослужбовця солдата ОСОБА_6 та припис №106 від 24.05.2025 року.
07.06.2025 року згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №165 солдат Військовослужбовця за призовом по мобілізації солдата ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_7 , солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу, призначеного наказом Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 травня 2025 року № 1015-рс, на посаду діловода речової служби логістики військової частини НОМЕР_8 , вважати таким, що справи та посаду здала 07.06.2025 року і вибула до нового місця служби.
Вказують, що ОСОБА_7 в своїх поясненнях від року визнає, що при проходженні військової служби в військовій частині НОМЕР_2 , 04.09.2023 року здійснила самовільне залишення частини та повернулась на військову службу 26.02.2025 року до військової частини НОМЕР_1 .
Враховуючи наведені обставини просять у задоволенні позовних вимог відмовити.
ІV. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТІХ ОСІБ
Ухвалою суду від 01.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Станом на 27.10.2025 року від третьої особи 1,2 письмові пояснення по справі не надали, хоча третя особа повідомлялася судом належним чином згідно з положень КАС України, що також підтверджується матеріалами справи.
V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 21 березня 2023 року позивач ОСОБА_8 (свідоцтво про шлюб від 04.10.2023 року) проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) №103 від 09 квітня 2023 року була призначена у порядку просування по службі на посаду «Діловод продовольчої служби логістики військової частини НОМЕР_2 .
01 серпня 2023 року позивача ознайомили з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 29.07.2023 року за №185-РС, відповідно, до якого її було звільнено з посади діловода продовольчої служби логістики в/ч НОМЕР_2 та призначено діловодом Автомобільної служби логістики військової частини НОМЕР_5 , ВОС-901074А.
Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 03.09.2023 року № 252 позивач вважалась такою, що справи і посаду здала, вибула до нового місця служби та виключена із особового складу частини, знята з усіх видів забезпечення.
Однак, позивач не потрапила до Військової частини НОМЕР_5 , та продовжувала перебувати у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 включно до 25.02.2025 року.
26.02.2025 року позивач звернулась до резервного батальйону в/ч НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 для подальшої військової служби де перебувала включно до 07.06.2025 року.
Наказом Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 травня 2025 року №1015-рс, позивача призначено на посаду діловода речової служби логістики військової частини НОМЕР_8 .
07.06.2025 року позивачем було отримано наказ № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) та документи на переміщення до військової частини НОМЕР_4 , де наразі і перебуває позивач на відповідній посаді.
Згідно вказаного наказу № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) справи та посаду позивач здала 7 червня 2025 року та цього ж дня виключена зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
Вислугу років позивачу пораховано станом на 25 травня 2025 року.
При цьому, період із 04.09.2023 по 25.02.2025 року, до вислуги років в календарному обчисленні взагалі незарахований з посиланням на час самовільного залишення військової частини або місця служби.
Позивач не погоджується із вказаним наказом № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.06.2025 року в частині щодо незараховання періоду із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні, тому звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту або Національної гвардії України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008)
За пунктами 5, 6 Положення № 1153/2008, громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
У відповідності до статті 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Закон № 548), до загальних обов`язкові військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Закону № 548).
Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Пунктами 1, 2 Дисциплінарного статут визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Пунктом 5 Дисциплінарного статут передбачено, що за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Верховний Суд в постанові по справі №813/1021/17 від 19 лютого 2020 року висловив правову позицію відповідно до якої підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
Так, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/22 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений.
Починаючи з 24 лютого 2022 року, вся країна мужньо бореться за виживання, надаючи реальний опір агресору. У таких умовах особлива відповідальність покладається на військових, оскільки відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» саме вони несуть державну службу особливого характеру, що полягає у здійсненні професійної оборони держави, її незалежності та територіальної цілісності.
Ураховуючи обставини, які склались на цей час у державі, зокрема, дотримання дисципліни та виконання наказів є першочерговим обов`язком всіх військовослужбовців. Саме від виконання наказів та дотримання дисципліни, наразі залежить майбутнє держави, її територіальна цілісність та незалежність. Отже, застосування негативних наслідків для військових, враховуючи перебування країни у воєнному стані, пов`язане, насамперед, із захистом країни.
Самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу є правопорушенням. Самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу - це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі. Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, стихійне лихо чи інші надзвичайні обставини, які підтверджені відповідними документами.
Порядок призупинення та продовження військової служби врегульовано нормами пунктів 144-1 - 144-7 Положення №1153/2008.
Відповідно до положень пункту 144-1 Положення №1153/2008 для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
За приписами ч. 2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Норми п. 144-2 Положення №1153/2008 відповідають змісту ч. 2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до п. 144-3 Положення №1153/2008 звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.
Звільнення з посад військовослужбовців, призначених на посади Президентом України, військову службу яким призупинено, здійснюється Президентом України.
У разі відсутності повноважень щодо звільнення з посади військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини подає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань безпосередньо посадовій особі, яка має таке право, для видання наказу по особовому складу.
Наказ по особовому складу доводиться до військової частини та інших посадових осіб у порядку, визначеному Міністерством оборони України.
Командир (начальник) військової частини на підставі наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця, військову службу якого призупинено, з посади:
видає наказ по стройовій частині про призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця та виключення його із списків особового складу військової частини.
VІІ. ОЦІНКА СУДУ
Дослідивши докази по справі, встановлено, що згідно спірного наказу № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) справи та посаду позивач здала 7 червня 2025 року та цього ж дня виключена зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
Вислугу років позивачу пораховано станом на 25 травня 2025 року.
При цьому, період із 04.09.2023 по 25.02.2025 року, до вислуги років в календарному обчисленні взагалі незарахований з посиланням на час самовільного залишення військової частини або місця служби.
Позивач не погоджується із вказаним наказом № 165 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.06.2025 року в частині щодо незараховання періоду із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні, тому звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Слід вказати про те, що представником відповідача до суду надано пояснення, у яких зазначає про те, що 04.09.2023 року ОСОБА_5 самовільно залишила військову частину НОМЕР_2 .
За фактом самовільного залишення військової частини проводиться службове розслідування, про що зазначив відповідач у відзиві.
Слід вказати про те, що відповідачем до матеріалів справи долучені письмові пояснення позивача з приводу залишення вч, згідно яких позивач поясними про те, що вона дійсно самовільно залишила вч НОМЕР_2 з 04.09.2023 року, у зв`язку із тим, що в неї складись неприязні відносини із командиром частини.
У цей період позивач перебувала вдома.
Також, позивач пояснила про те, що прибула до вч НОМЕР_1 лише 26.02.2025 року о 14.00 год.
Згідно матеріалів справи за вказаний період з 04.09.2023 року по 25.02.2025 року грошове забезпечення позивачеві нараховано не було.
На виконання бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038, розпорядження Головнокомандувача Збройна Сил України від 08.05.2024 №6837, розпорядження начальника штабу - заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.06.2024 №3649, розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України щодо організації роботи по повернення військовослужбовців, які самовільно залишиш військову частину або місце служби, вчинили дезертирство (далі СЗЧ або дезертирство) та виявили бажання продовжити проходження військової служби у Збройних Силах України, військова частина НОМЕР_1 визначена як одна із частин яка здійснює приймання вищезазначених військовослужбовців.
На виконання вищезазначених розпоряджень наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №57 від 26.02.2025 року, солдата ОСОБА_9 , яка самовільно залишила військову частину НОМЕР_2 зараховано з 26 лютого 2025 року до тимчасового прибулого особового складу та на котлове забезпечення з 27 лютого 2025 року.
Згідно наданих відповідачем пояснень, позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 у супроводі військової служби правопорядку. ВСП надано лист направлення за №684/4584 від 26.02.2025 року.
24.05.2025 року за №1555/2815 до військової частини НОМЕР_1 надійшов витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.05.2025 року №146, в якому зазначено що період із 04.09.2023 року по 26.02.2025 року відповідно до п. 5 розділу IV наказу МОУ №260 від 07.06.2008 року до вислуги років в календарному обчислені незарахований час самовільного залишення військової частини або місця служби про переміщення військовослужбовця солдата ОСОБА_6 та припис №106 від 24.05.2025 року.
07.06.2025 року згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №165 солдат Військовослужбовця за призовом по мобілізації солдата ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_7 , солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу, призначеного наказом Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 травня 2025 року № 1015-рс, на посаду діловода речової служби логістики військової частини НОМЕР_8 , вважати таким, що справи та посаду здала 07.06.2025 року і вибула до нового місця служби.
Як вже зазначалось, самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира).
Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ ротація, відпустка, навчання тощо. Вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Разом з тим, статтею 2 КК України визначає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КК України).
Таким чином, єдиним належним та допустимим доказом вчинення мною адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання мене винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили.
Слід вказати про те, що відповідачем суду не були надані докази щодо внесення таких відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, вчинене позивачем, зокрема перебування позивача у СЗЧ.
При цьому, Пунктом 144-6 Положення №1153/2008 визначено, що для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
Продовження військової служби та дії контракту з військовослужбовцями, зазначеними у цьому пункті, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.
Відповідно до п. 3. Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок №260), підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:
штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);
накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;
накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;
накази про присвоєння військових звань;
грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Згідно п. 15 Розділу І Порядку №260, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Як вже зазначалось вище, в матеріалах справи наявні письмові пояснення самої позивачки з приводу залишення вч, згідно яких позивач поясними про те, що вона дійсно самовільно залишила вч НОМЕР_2 з 04.09.2023 року, у зв`язку із тим, що в неї складись неприязні відносини із командиром частини.
У цей період позивач перебувала вдома.
Також, позивач пояснила про те, що прибула до вч НОМЕР_1 лише 26.02.2025 року о 14.00 год.
Звертаючись до суду із цим позовом позивач фактично і не заперечує тих обставин, що у період з 04.09.2023 року по 25.02.2025 року перебувала у СЗЧ.
Слід вказати про те, що самовільне залишення позивачем військової частини є самостійною підставою для призупинення виплати грошового забезпечення.
Встановлено та не спростовано позивачем, що за вказаний період з 04.09.2023 року по 25.02.2025 року грошове забезпечення позивачеві нараховано не було.
Інших доказів матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене вище, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 зарахувати окремим наказом період із 04.09.2023 по 25.02.2025 року до вислуги років в календарному обчисленні, вислугу років порахувати на 07 червня 2025 року, а тому у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі.
VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Військова частина НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_3 про визнання дій протиправними, скасування наказу в частині та зобов`язання чинити певні дії, без задоволення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Судові витрати покласти на позивача згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Військова частина НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_3 про визнання дій протиправними, скасування наказу в частині та зобов`язання чинити певні дії залишити без задоволення.
Судові витрати покласти на позивача згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).
Третя особа 1: Військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ).
Третя особа 2: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 27.10.2025 року.

Суддя В.В. Ільков