Справа № 320/40004/24
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Василенка Я.М., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непризначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, а саме: з 02.02.2024, а також щодо незарахування до стажу роботи ОСОБА_1 , що враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; стажу роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; стаж роботи на посадах безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів, а також здійснити перерахунок призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 02.02.2024, з виплатою недоотриманих сум.

Позовні вимоги мотивовані тим, що орган Пенсійного фонду України при призначенні Позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 11.03.2024 протиправно не зарахував до її суддівську стажу: половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом та яка надавала право для призначення на посаду судді, а також стаж роботи на посадах безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, що призвело до зменшення відсоткового значення щомісячного довічного грошового утримання.

Також Позивачка зазначала, що оскільки вона була відрахована зі штату суду 01.02.2024, щомісячне грошове утримання судді у відставці мало бути призначене з 02.02.2024 - з наступного дня за днем відрахування, а тому орган Пенсійного фонду України помилково призначив їй щомісячне довічне грошове утримання з дня подання заяви, а саме: з 11.03.2024.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 замінено Відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в м Києві на належного - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непризначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, а саме: з 02.02.2024, а також щодо незарахування до стажу роботи ОСОБА_1 , що враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; стажу роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; стаж роботи на посадах безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів, а також здійснити перерахунок призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 02.02.2024, з виплатою недоотриманих сум.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована також тим, що зарахування до суддівського стажу спірних періодів з метою обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання, чинним законодавством не передбачено.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 відповідно до рішення чотирнадцятої сесії двадцять першого скликання Київської міської Ради народних депутатів від 02 липня 1993 року обрана народним суддею Шевченківського районного народного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про переведення суддів місцевих судів міста Києва» від 23 жовтня 2001 року № 1004/2001, зокрема Позивачка переведена на посаду судді новоутвореного Шевченківського районного суду міста Києва.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 11 вересня 2003 року № 1162-IV, зокрема Позивачка обрана суддею місцевого Шевченківського районного суду міста Києва безстроково.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 21 жовтня 2010 року № 2639-VI, зокрема Позивачка обрана суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 01 лютого 2024 року № 313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку» Позивачку звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом Голови ліквідаційної комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Романківа І.П. «Про відрахування зі штату ОСОБА_1 » від 01.02.2024 № 16-к Позивачку відраховано зі штату суду 01 лютого 2024 року.

11 березня 2024 року Позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, до якої були додані: трудова книжка серії НОМЕР_1 від 29.07.1983; диплом серії НОМЕР_2 від 23.06.1983 про період навчання з 01.09.1978 по 21.06.1983, виданий Київським ордена Леніна державним університетом ім. Т.Г. Шевченка; довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 14.02.2024 № 724/0/2-24; копія наказу про відрахування зі штату від 01.02.2024 № 16-К, копія рішення Вищої ради правосуддя від 01.02.2024 № 313/0/15-24; розрахунок стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала на посадах:

- з 03.08.1983 по 12.02.1986 консультанта судової колегії по кримінальних справах;

- з 13.02.1986 по 12.07.1993 старшого консультанта по розгляду скарг на судові рішення в порядку нагляду Верховного суду України;

- з 13.07.1993 по 26.10.2010 судді Шевченківського районного суду м. Києва;

- з 27.10.2010 по 01.02.2024 судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Відповідно до диплому серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 у період 01.09.1978 по 21.06.1983 навчалася в Київському ордена Леніна державному університеті ім. Т.Г. Шевченка, та набула кваліфікацію юриста за спеціальністю правознавство.

За результатами розгляду заяви від 11.03.2024 Позивачці рішенням від 19 березня 2024 року № 74 з 11.03.2024 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 70% її суддівської винагороди.

Згідно з розрахунком стажу, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, при обчисленні щомісячного утримання ОСОБА_1 врахований стаж роботи безпосередньо на посаді судді у розмірі 30 років 6 місяців 20 днів.

13.07.2024 Позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою, в якій просила надати роз`яснення щодо причин неврахування при призначенні їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки, а також стажу роботи на посадах безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 9 років 11 місяців 10 днів.

Крім того, у заяві від 13.07.2024 Позивачка просила Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 02.02.2024 по 10.03.2024 як такого, що мало бути призначене з 02.02.2024.

Також, у заяві від 13.07.2024 Позивачка просила надати їй належним чином засвідчену копію рішення органу Пенсійного фонду України від 19 березня 2024 року № 74 із зазначенням, який саме орган Пенсійного фонду України за принципом екстериторіальності прийняв вказане рішення.

Заява від 13.07.2024 була направлена на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві засобами поштового зв`язку та була вручена за довіреністю уповноваженому представнику відповідача 19.07.2024, що підтверджується доказами, долученими до позовної заяви.

Не отримавши відповідь на вказану заяву, Позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Після відкриття провадження у справі Позивачка отримала лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 02.08.2024 № 30860-30658/Ш-02/8-2600/24, в якому Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві роз`яснило ОСОБА_1 підстави незарахування до суддівського стажу, що враховується при обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці інших періодів роботи, а також повідомило, що рішення за її заявою від 11.03.2024 про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці опрацьовувалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області безпідставно не враховано при обчисленні розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; стажу роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 3-1 щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення / припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Згідно з наказом Голови ліквідаційної комісії ВССУ Романківа І.П. від 01 лютого 2024 року № 16-к ОСОБА_1 відрахована зі штату суду 01.02.2024.

Із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці Позивачка звернулась 11 березня 2024 року, тобто в межах визначеного тримісячного строку з дня відрахування її зі штату суду.

За вказаних обставин щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці мало бути призначене органом Пенсійного фонду України з 02.02.2024 - дня, наступного за днем звільнення.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 понесених нею судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, а також сплаченого судового збору у розмірі 1 221,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2005 року у справі № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

На підставі вищевикладеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справах № 713/1064/17, № 686/24597/16-а, № 686/1938/17, № 766/7021/17, №686/24597/16-а, від 11 грудня 2018 року у справі № 522/5168/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 420/1234/19, від 28 серпня 2023 року у справі № 360/6255/21.

За приписами п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Вищої ради правосуддя від 01 лютого 2024 року № 313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку» Позивачку звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На час призначення Позивачці щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VII).

Згідно з пунктом 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІ судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Відповідно до частини 1 статті 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена ВРП, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Законом України № 2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 05.08.2018, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» статтю 137 Закону № 1402-VIII було доповнено частиною другою наступного змісту: «До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді».

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ, в редакції, чинній на час призначення Позивачки на посаду судді) право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону мав громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, мав вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Відповідно до частини 4 статті 43 Закону № 2862-XII до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді, не менше 10 років.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки стаж роботи Позивачки на посаді судді становить більше ніж 20 років (при достатніх 10), то до стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, враховується також стаж роботи за спеціальністю, та час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України.

Згідно із записами у трудовій книжці ОСОБА_1 у період з 03.08.1983 по 12.02.1986 працювала на посаді консультанта судової колегії з кримінальних справ у Верховному Суді УРСР, у період з 13.02.1986 по 12.07.1993 - на посаді старшого консультанта відділу з розгляду скарг на судові рішення у порядку нагляду Верховного Суду УРСР (України). Загальний стаж роботи на вказаних посадах складає 9 років 11 місяців 10 днів.

Колегія суддів звертає увагу, що вказаний стаж зараховувався Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ як суддівський стаж ОСОБА_1 при встановленні їй доплати, передбаченої абзацом першим пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Так, наказом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2010 № 107-к з урахуванням наказу від 30.08.2011 № 1082-к «Про внесення змін до наказу від 19.11.2010 № 107-к» ОСОБА_1 встановлено доплату у вигляді щомісячного грошового утримання у розмірі 50% передбаченого законом щомісячного довічного грошового утримання, належного Позивачці у разі виходу у відставку.

Згідно з наказами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2010 № 107-к та від 30.08.2011 № 1082-к станом на 27.10.2010 стаж роботи, що давав право на відставку ОСОБА_1 , складав 29 років 9 місяців 3 дні.

Зазначений стаж охоплював період роботи на посаді судді (з липня 1993 року по жовтень 2010 року), половину строку навчання у вищому навчальному закладі, а також стаж роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - консультанта судової колегії з кримінальних справ у Верховному Суді УРСР, та старшого консультанта відділу з розгляду скарг на судові рішення у порядку нагляду Верховного Суду УРСР (України).

Враховуючи, що 2 роки роботи на вказаних посадах підлягають зарахуванню як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді, до стажу роботи ОСОБА_1 як стаж роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України підлягають зарахуванню 7 років 11 місяців 10 днів.

Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, стажу роботи за спеціальністю 2 роки і стажу роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів є неправомірним.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 498/337/17, від 20 квітня 2021 року у справі № 344/5707/19, від 06 липня 2022 року у справі № 500/2873/21, від 30 березня 2023 року у справі № 280/2167/21.

Крім того, абзацом другим статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/1995 встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 вперше обрано на посаду народного судді Шевченківського районного народного суду міста Києва 02 липня 1993 року, тобто до прийняття Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/1995 та постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, які в сукупності діяли 16 років. Ці нормативно-правові акти тривалий час давали Позивачці право на зарахування до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, зокрема половину строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Судова практика Верховного Суду в частині застосування статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/1995 та пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 щодо обрахунку стажу, що дає право на відставку судді, та щодо перерахунку вже призначеного щомісячного довічного грошового утримання як до відставки суддів, які були призначені (обрані) суддями вперше до набрання чинності цими нормативно-правовими актами, так і до відставки суддів, які були призначені (обрані) суддями вперше під час дії зазначених нормативно-правових актів, є сталою (постанови Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 766/17221/16-а, від 22 жовтня 2020 року у справі № 420/1234/19, від 23 грудня 2021 у справі № 686/16953/17).

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, невключення до стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та врахування для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

ОСОБА_1 у період з 22.07.1978 до 21.06.1983 (4 роки 10 місяців 29 днів) навчалася за денною формою в Київському ордена Леніна державному університеті ім. Т.Г. Шевченка за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста. Зазначене підтверджується копією трудової книжки та копією диплома серії НОМЕР_2 (а.с. 26-31).

Отже, до стажу роботи Позивачки, що враховується при призначенні та обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає зарахуванню 2 роки 5 місяців 14 днів - половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі за денною формою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області безпідставно не враховано при обчисленні розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 : половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців 14 днів; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, та яка надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; стажу роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України - 7 років 11 місяців 10 днів.

Стосовно доводів позовної заяви щодо дати, з якої має бути призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, колегія суддів зазначає насутпне.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 3-1) щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення / припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Згідно з пунктом 4 розділу І Порядку № 3-1 днем звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне грошове утримання, заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання та документів, перелік яких наведено в розділі II цього Порядку.

Згідно з наказом Голови ліквідаційної комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Романківа І.П. «Про відрахування зі штату ОСОБА_1 » від 01.02.2024 № 16-к Позивачку відраховано зі штату суду 01 лютого 2024 року.

Із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці Позивачка звернулась 11 березня 2024 року, тобто в межах визначеного тримісячного строку з дня відрахування її зі штату суду.

За вказаних обставин, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці мало бути призначене органом Пенсійного фонду України з 02.02.2024 - дня, наступного за днем звільнення.

Посилання Відповідача на те, що при призначенні Позивачці щомісячного довічного грошового утримання було застосовано положення частини 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду, колегія суддів вважає помилковими, оскільки наведеною нормою регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший.

Проте, у даній адміністративній справі мало місце не переведення з одного виду пенсії на інший, а призначення щомісячного довічного грошового утримання, яке є спеціальним видом грошового забезпечення судді у відставці, виплачується за рахунок коштів державного бюджету, а не коштів пенсійного фонду та не відноситься до жодного з видів пенсійних виплат, визначених в статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непризначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, а саме з 02 лютого 2024 року.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 211/3380/17, від 10 грудня 2020 року у справі № 359/1214/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 620/1944/20.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 15000,00 грн, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до пункту 1 частини 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До суду першої інстанції, Позивачкою, для підтвердження витрат на правничу допомогу, було подано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 10 червня 2024 року № 5/06-24 на 2 арк.; додаткову угоду № 2 від 05 липня 2024 року на 1 арк.; Акт надання послуг № 1 від 20 серпня 2024 року на 1 арк.; платіжну інструкцію від 05.07.2024 № 0.0..1 про оплату вартості правової допомоги; Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ № 001991 від 22 квітня 2024 року на 1 арк.; ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АТ № 1077677 від 21 серпня 2024 року на 1 арк.

Відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 10 червня 2024 року № 5/06-24, укладеного між Позивачкою (Клієнт) та адвокатом Коломацькою Оленою Сергіївною (Адвокат) Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу (правову) допомогу Клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором та додатковою (-ими) угодою (-ами) до нього.

05.07.2024 між Сторонами було підписано Додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до умов якої Адвокат зобов`язується надати Клієнту наступні юридичні послуги: написання позовної заяви про визнання протиправними дій органу Пенсійного фонду щодо відмови у зарахуванні стажу при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; написання відповіді на відзив на позовну заяву органу Пенсійного фонду у справі за позовом Клієнта до органу Пенсійного фонду про визнання протиправними дій та зобов`язання зарахувати стаж (у разі подання відповідачем відзиву на позовну заяву, за усною вимогою Клієнта);участь у судових засіданнях у справі за позовом Клієнта до органу Пенсійного фонду про визнання протиправними дій та зобов`язання зарахувати стаж (у разі розгляду справи у відкритому судовому засіданні за усною вимогою Клієнта або ж на вимогу суду);написання письмових пояснень з процесуальних питань на вимогу суду.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди від 05.07.2024 № 2 до договору Сторони домовилися, що розмір гонорару і зобов`язання Клієнта здійснити оплату в повному обсязі не залежать від подання Відповідачем відзиву на позовну заяву, порядку судового розгляду справи чи необхідності надання суду додаткових письмових пояснень.

Актом наданих послуг від 20.08.2024 № 1 підтверджується виконання Адвокатом зобов`язань за додатковою угодою від 05.07.2024 № 2 до договору від 10.06.2024 № 5/06-24 в частині написання позовної заяви про визнання протиправними дій органу Пенсійного фонду щодо відмови у зарахуванні стажу при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно Акта наданих послуг від 20.08.2024 № 1 Сторони дійшли згоди, що розмір винагороди (гонорару) за надання правничої (правової) допомоги становить 15 000,00 грн.

На підтвердження сплати наданих правничих послуг Позивачкою надано до суду платіжну інструкцію від 05 липня 2024 року № 0.0..1 (а.с. 39) про оплату 15 000,00 грн за надання правничої (правової) допомоги.

Відповідач заперечуючи проти клопотання Позивачки про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що ця справа не є складною, а тому розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є завищеним.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (73356068).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції У справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

А у пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (заява № 58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним викладена, зокрема у постанові від 05.05.2018 року у справі № 821/1594/17.

Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 803/1032/18 підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`ємом наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Також, Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 580/3324/19 дійшов висновку, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, Верховним Судом у додатковій постанові від 08 березня 2023 року у справі № 873/52/22 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не тільки те, чи були вони фактично понесені, але і оцінювати їх необхідність та неминучість.

Колегія суддів при вирішенні питання витрат на професійну правничу допомогу вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно Акта наданих послуг від 20.08.2024 № 1 витрати на правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн складаються лише з написання позовної заяви.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, у зв`язку з чим понесені Позивачкою витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції необхідно присудити в сумі 5 000,00 грн.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи та частково порушено норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення питання в частині присудженої до стягнення на користь Позивачки суми витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, у зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині, що стосується присудженої до стягнення на користь Позивачки суми витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення, яким заяву Позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року - скасувати в частині, що стосується присудженої до стягнення на користь ОСОБА_1 суми витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська область, м. Сіверськодонецьк, вул. Шевченка, 9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Я.М. Василенко

Є.І. Мєзєнцев