Справа № 520/15228/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 р. Справа № 520/15228/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Калиновського В.А. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 року (ухвалене суддею Кухар М.Д.) в справі № 520/15228/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у якому просила: визнати протиправними 52 % від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, 2 роки 5 місяців - половини строку навчання за денною формою; 3 роки - період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді та 21 рік 9 місяців 18 днів - загальний строк роботи на посаді судді; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 24.05.2025 р. перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в розмірі 64 % суддівської винагороди судді; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату недоотриманих сум з 24.05.2025 р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 р. задоволено адміністративний позов.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач зазначає, що враховуючі положення статті 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яким визначено чіткий перелік робіт, що зараховуються до стажу роботи на посаді судді, Головне управління не має правових підстав для зарахування до стажу роботу, який дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці 2 роки 5 місяців - половини строку навчання за денною формою; 3 роки - період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 04.08.2003 р. № 802/2003 ОСОБА_1 , призначено на посаду судді господарського суду Харківської області строком на 5 років.

Постановою Верховної Ради України від 15.01.2009 р. № 887-УІ обрано на посаду судді Господарського суду Харківської області безстроково.

22.05.2025 р. Вища рада правосуддя прийняла рішення № 1093/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку».

Рішенням Вищої ради правосуддя від 22.05.2025 р. встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді на день ухвалення рішення про звільнення у зв`язку з поданням заяви про відставку (22 травня 2025 року) становить 27 років 2 місяці 18 днів.

Так, за результатам вивчення доданих до заяви про звільнення документів щодо визначення відповідного стажу для звільнення мене, судді ОСОБА_1 , у відставку, а саме: актів про призначення, обрання на посаду судді, копій трудової книжки, диплома, додатка до диплома, архівної довідки, яку видав Національний юридичний університет ім. Ярослава Мудрого, встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає їй право на відставку, підлягають зарахуванню: строк роботи на посаді судді - 21 рік 9 місяців 18 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки. Загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 27 років 2 місяці 18 днів.

Отже, Рішенням Вищої ради правосуддя від 22.05.2025 р. № 1093/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» встановлено, що подані суддею Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 , документи свідчать, що суддя ОСОБА_1 має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, визначений на підставі статей 116, 137 Закону № 1402-УІІІ, а також абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону в редакції Закону України «Про вищу раду правосуддя».

27.05.2025 р. позивачкою подано заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 83 від 03.06.2025 р. призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 52 % від суддівської винагороди, яку позивачка одержувала станом на 23.05.2025 р. Приймаючи дане рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України визначено, що стаж роботи на посаді судді, що дає право на відставку, складає 21 рік 8 місяців 26 днів.

Не погоджуючись з протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо визначення стажу, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та визначення довічного грошового утримання в розмірі 52 % від суддівської винагороди, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Спеціальним законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII (в подальшому - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до ст. 4 Закону № 1402-VІІІ, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Частиною 2 статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 5 серпня 2018 року) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що з набранням чинності Законом України Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів у зв`язку з прийняттям Закону України Про Вищий антикорупційний суд, яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду судді.

Така правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 22.11.2018 р., яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 р. в справі №9901/805/18.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину 2 статті 137 Закону №1402-VIII (у редакції, яка діє з 5 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) на посаду судді міг бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.

Згідно із ч. 3 ст. 127 Конституцій України (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) встановлено, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Тобто на час зайняття позивачем посади судді Господарського суду Харківської області відповідно до ч. 3 ст. 127 Конституцій України вимагався мінімальний стаж роботи у галузі права не менш як три роки.

За приписами статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Частинами 3, 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Так, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягає застосуванню ч. 3 ст. 127 Конституцій України, яка була чинною на день призначення позивача на посаду судді, та якою вимагався мінімальний стаж роботи у галузі права не менш як три роки.

Судовим розглядом встановлено, що на день призначення на посаду судді Калініченко Н.В. мала стаж роботи в галузі права більше трьох років, оскільки після здобуття вищої юридичної освіти обіймала посади, зокрема: юрисконсульта Приватного підприємства Алекс - з 22.09.1998 р. до 21.12.1998 р.; спеціаліста першої категорії спеціалізованого відділу по розгляду господарських спорів Господарського суду Харківської області (Арбітражного суду Харківської області) - з 01.02.1999 р. до 29.12.2001 р.; помічника судді Господарського суду Харківської області - з 01.01.2002 р. до призначення на посаду судді.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону 2862-XII, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Таким чином, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає позивачці право для призначення на посаду судді 3 роки, підлягає зарахуванню до стажу роботи судді ОСОБА_1 .

Щодо зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, суд апеляційної скарги зазначає наступне.

Відповідно абзацу 2 статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 р. №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Після втрати чинності статтею 1 вказаного Указу Президента України питання зарахування в стаж роботи судді інших періодів діяльності було врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 р. №545.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 р. №545 п. 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" доповнено абзацом такого змісту: "До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби". Зазначена постанова Кабінету Міністрів України втратила чинність 01.01.2012 р.

Згідно пунктом 2 розділу ХІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України №1402-VI визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VI (в подальшому - Закон №2453-VI), крім положень, зазначених у п.п.7, 23, 25, 36 цього розділу.

У відповідності пункту 11 "Перехідних положень" Закону №2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно пункту 34 абзацу 4 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України №1402-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України №2453-VI, було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу.

Вказані висновки узгоджуються із позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 р. в справі №9901/382/18, у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 р. в справі №607/8578/17.

Судовим розглядом встановлено, що з 01.09.1992 р. по 30.06.1997 р. позивачка навчалась за денною формою у Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста, про що свідчить копія диплома серії НОМЕР_1 з додатком до нього, трудова книжка та архівна довідка, яка видана Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого.

Отже, до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 , підлягає зарахуванню половина строку навчання за денною формою - 2 роки 5 місяців.

Крім того, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 22.05.2025 року № 1093/0/15-25 позивачку звільнено з посади судді Господарського суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Вищою радою правосуддя було встановлено, що станом на 22 травня 2025 року загальний стаж роботи позивачці, що дає йому право на відставку становить 27 років 2 місяці 18 днів, з яких, строк роботи на посаді судді - 21 рік 9 місяців 18 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки. Це рішення Вищої ради правосуддя є чинним. Доказів протилежного учасниками справи не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VІІІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стажу роботи позивачки на посаді судді, підлягають зарахуванню: стаж роботи на посаді судді - 21 рік 9 місяців 18 днів; половина строку навчання 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, що дає право на отримання щомісячного грошового утримання в розмірі 64 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідний посаді (50% за 20 років, плюс по 2% за 7 років, оскільки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір довічного грошового утримання збільшується на 2% грошового утримання судді).

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги відповідача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 в справі № 520/15228/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді В.А. Калиновський О.А. Спаскін