Справа № 460/8788/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8788/24 пров. № А/857/33192/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Максимчук О.О.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 07 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

08.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки №557 та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, в сумі 16508,59 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 у справі №460/8788/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні в день виключення його зі списків військової частини 04.12.2017, а також наступна відмова відповідача від 20.06.2024 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації на підставі заяви позивача є протиправною. Тому слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Військовою частиною НОМЕР_1 , яка у своїй скарзі просила скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач послався на те, що 04.12.2017 позивач виключений зі списків особового складу Рівненського ЗВВСП у ЗСУ та з усіх видів забезпечення з 04.12.2017, а з котлового забезпечення (тільки обідом) при Військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 05.12.2017, що підтверджується витягом з наказу начальника Рівненського ЗВВСП у ЗСУ (по стройовій частині) від 04.12.2017 №254.

На момент звільнення з військової служби позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Лише 28.11.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання довідки про вартість за неотримане речове майно.

Скаржник звертає увагу, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, проте позивач під час звільнення з військової служби 04.12.2017 таким правом не скористався, а звернувся лише понад 5 років після свого звільнення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 04.12.2017 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу Рівненського ЗВВСП у ЗСУ та з усіх видів забезпечення з 04.12.2017, а з котлового забезпечення (тільки обідом) при військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 05.12.2017, що підтверджується витягом з наказу начальника Рівненського ЗВВСП у ЗСУ (по стройовій частині) від 04.12.2017 року №254.

28.11.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання довідки про вартість неотриманого речового майна.

19.12.2023 відповідач надав відповідь №4/411, до якої додав довідку №557 від 19.12.2023 про вартість речового майна, що належить до видачі молодшому сержанту ОСОБА_1 . Відповідно до довідки №557 від 19.12.2023 позивачу всього надавалося 33 (тридцять три) предмети на загальну суму 16508,59 грн.

27.05.2024 позивач звернувся із заявою до відповідача щодо виплати компенсації. У відповідь на звернення, листом №4/235 від 20.06.2024 відповідач повідомив позивача про те, що грошова компенсація на підставі пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №178 виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального підрозділу, закладу, установи, організації. Підстав для виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно відсутні, оскільки у витязі з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.12.2017 №254 дана виплата не зазначена.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу частини п?ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У розумінні пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спір у цій справі виник з приводу розміру грошової компенсації вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна, яка підлягає виплаті, зокрема, в разі звільнення військовослужбовця з військової служби.

У постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що за своєю правовою природою речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

У зв`язку з цим грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, вимоги про стягнення якої не обмежувалися будь-яким строком відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог спеціального місячного строку, установленого частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, який обчислюються з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Як слідує з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу Рівненського ЗВВСП у ЗСУ та з усіх видів забезпечення з 04.12.2017.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу, що звернення до відповідача із заявою щодо надання довідки про вартість неотриманого речового майна ініційоване позивачем фактично майже через 6 років з моменту звільнення (28.11.2023).

Більше того, з часу отримання довідки про вартість такого речового майна, а саме 19.12.2023, позивач лише 27.05.2024 звернувся із заявою до відповідача щодо виплати компенсації і лише 08.08.2024 до суду із заявленим позовом.

Таким чином, апеляційний суд звертає увагу, що позивач знав про порушення своїх прав ще з часу свого звільнення зі служби, а також в подальшому, коли отримав довідку про вартість спірного речового майна від 19.12.2023.

Отже позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Застосування до спірних правовідносин положень статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 28.09.2023 у справі № 260/4686/22.

Відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява № 23436/03).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 319, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 460/8788/24/24 скасувати та адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар