Справа № 826/18004/14
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б.
за участю секретаря: Волошка О. Л.

представника позивача Карандашова Я. О., представників відповідачів, Чернишової В.Л., Рябова О. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року (місце ухвалення: місто Тернопіль, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту 09 травня 2025 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив суд:

- скасувати наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Деснянського району м. Києва;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Деснянського району м. Києва;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2014 відкрито провадження в справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою цього ж суду від 11.12.2014 постановлено звернутися до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" положенням Конституції України, а саме: пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.

Ухвалою суду від 11.12.2014 зупинено провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2014 у справі № 826/18004/14.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX (в редакції Закону № 3863-ІХ) та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, проведено автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України; за його результатами дана справа передана на розгляд та вирішення Тернопільському окружному адміністративному суду.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Поновлено провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі.

До Тернопільського окружного адміністративного суду 28.04.2025 надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову та відмову від позовних вимог щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.04.2025, постановленою в судовому засіданні згідно з ч.7, 8 ст.243 КАС України, прийнято заяву про зміну предмету позову, постановлено розгляд справи здійснювати за позовними вимогами: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Деснянського району м. Києва. Закрито підготовче провадження та перейдено до судового розгляду по суті.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги порушив норми як матеріального так і процесуального права, створивши ситуацію де наказ яким особу звільнено із займаної посади скасовано, однак питання щодо поновлення такої особи на займаній посаді не вирішено.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представниками відповідача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримано.

Представником позивача щодо задоволення вимог апелянта заперечено, зазначено, що рішення суду постановлено при повному та об`єктивному дослідженні усіх обставин справи, а позиція щодо небажання проходження служби в органах прокуратури є власним волевиявленням позивача.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 25.05.1997 року проходив службу в органах прокуратури на різних посадах.

З 08.07.2014 ОСОБА_1 у відповідності до наказу Генеральної прокуратури України від №987к призначений прокурором Деснянського району м. Києва строком на п`ять років.

16.10.2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення люстрації щодо посадових осіб державної влади та місцевого самоврядування.

На виконання вимог указаного Закону, 22.10.2014 позивачем на ім`я Генерального прокурора Яреми В.Г. подано заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», у якій повідомив, що заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» не застосовуються до нього.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1489-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Деснянського району м.Києва у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України. Підставою прийняття вказаного наказу була довідка про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 .

Із довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Закону України «Про очищення влади» від 20.10.2014, за результатами вивчення особової справи ОСОБА_1 , встановлено, що у період з 25 лютого 2010 по 22 лютого 2014 року останній обіймав сукупно не менше одного року (1 рік 1 місяць) посади, віднесенні до категорії «керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України»: заступник прокурора Івано-Франківської області з 23.12.2011 по 19.09.2012 посаду; перший заступник прокурора Івано-Франківської області з 20.09.2012 по 31.01.2013.

Також у письмових поясненнях, підставою для вказаного звільнення, представником відповідача вказано те, що позивач сукупно більше одного року обіймав посаду, визначену п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади».

Не погоджуючись з прийнятим наказом №1489-к, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, що прийнята судом.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Подібна права позиція щодо визначення предмета спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Відповідно до змісту заяви, поданої до суду, позивач не змінює ні предмет ні підстави даного позову натомість, відмовився від позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Питання про відмову від позову вирішується у порядку передбаченому статтею 189 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, вказаною нормою встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

У разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.

Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Аналогічного змісту правові норми наведено і у ст. 47 КАС України. При цьому, суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом ( пункт 2 частини першої статті 238 КАС України).

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що за змістом статті 189 КАС України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Обов`язковою передумовою прийняття судом відмови від позову є роз`яснення сторонам наслідків відповідних процесуальних дій. При цьому, на суд покладено обов`язок роз`яснити сторонам правові наслідки відмови від позову, що потребує виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Поряд із цим, матеріали справи свідчать, що суд хоч і прийняв заяву позивача однак жодного рішення за позовними вимогами, від яких відмовився позивач не прийняв.

Як зазначено вище, процесуальне законодавство не передбачає іншого способу задоволення заяви позивача про відмову від позову або частини позовних вимог як постановлення ухвали про закриття провадження.

При цьому, вирішенню питання про закриття провадження у справ, або щодо частини позовних вимог передує встановлення судом чи не суперечить така відмова від позову закону чи не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Також, на суд покладено обов`язок роз`яснити позивачу наслідки такої відмови від позову.

Вказані вимоги Кодексу залишено судом без жодної уваги.

Окремої уваги заслуговує та обставина, що приписами ст. 243 КАС України встановлено саме обов`язок суду складати окремим документом ухвали, зокрема щодо закриття провадження у справі.

Процесуальним законом встановлено для суду можливість для постановлення ухвал, що оформлюються окремим документом оголосити перерву, або ж оформити такі ухвали окремим документом після закінчення судового засідання.

Поряд із цим, суд першої інстанції фактично закриваючи провадження щодо частини позовних вимог, вирішив достатнім обмежитись проголошенням такої ухвали у судовому засіданні.

Наведе, у сукупності, свідчить про грубе порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неповного та неналежного розгляду даного спору по суті, не розгляду та не прийняття рішення по вимогам, що є похідними від задоволеної.

Колегія суддів звісно враховує, що норми Кодексу адміністративного судочинства України покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок, у випадку скасування рішення суду першої інстанції, ухвалити рішення по суті заявлених позовних вимог.

Однак, суд першої інстанції скасувавши наказ про звільнення позивача не вирішив питання поновлення позивача на посаді яку він обіймав, та/або можливої зміни підстав звільнення позивача з підстав інших ніж вказано у спірному наказі, тобто не визначив спосіб відновлення порушеного права.

Хоча суду мало б бути достеменно відомо, що логічним наслідком скасування наказу, яким особу звільнено із займаної посади, є відновлення стану, що був до винесення такого наказу, тобто до звільнення позивача.

З огляду на викладене та враховуючи, що питання щодо скасування наказу про звільнення не можу бути розглянуто окремо від питання щодо поновлення на посаді, або зміни підстав такого звільнення, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та направити справу до суду першої інстанції для її повного та належного розгляду.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування рішення або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив як ухвалу так і рішення з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування та направлення справи для продовження розгляду.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Скасувати ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року постановлену без оформлення окремого документа, якою прийнято заяву про зміну предмету позову та рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року.

Справу № 826/18004/14 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 24.10.25)