Справа № 240/23484/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/23484/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Національної академії Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство внутрішніх справ України, до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Національної академії Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство внутрішніх справ України, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утриманням відповідача в Національній академії Національної гвардії України у період з 05 серпня 2024 року по 08 листопада 2024 року у розмірі 98 378,75 грн.

Позовні вимоги мотивовані відшкодуванням відповідачем витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі у зв`язку з відрахуванням через небажання продовження навчання відповідно до частини десятої статті 25 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон № 2232-XII). Розрахунки фактичних видатків Державного бюджету, які підлягають відшкодуванню відповідачем, складено відповідно до спільного наказу від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534 "Про порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах" (чинного на час складання фактичних розрахунків) начальниками відповідальних служб забезпечення Академії, а отже, як доводить позивач, є належними доказами, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на утримання відповідача у Національній академії Національної гвардії України. Зауважує, що підписання курсантом контракту передбачає обізнаність з відповідними умовами щодо відшкодування у разі відрахування з навчання, а відмова у добровільному порядку відшкодувати витрати на утримання у вищому військовому навчальному закладі зумовила звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року залишено без задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Відповідач позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву у якому наполягає на незастосовності до спірних правовідносин приписів пункту 3 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 (надалі - Порядок № 964) щодо відшкодування фактичних витрат із грошового забезпечення з огляду на їх невідповідність статті 43 Конституції України і статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII ), оскільки кошти у якості оплати часу служби військовослужбовця, як стверджує відповідач, не є витратами навчання, а належать до видатків у сфері соціального забезпечення військовослужбовця за період військової служби, а відтак не підлягають поверненню. У таких доводах покликається на постанову Пленуму Верховного Суду від 28 червня 2024 року № 9 щодо конституційності приписів пункту 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261, яка, як стверджує відповідач, є аналогічного Порядку № 964 змісту. Тому відповідач вважає, що позивач виплачував грошове забезпечення відповідачу, як військовослужбовцю, а розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням за навчання, здійснив, як курсанту, при цьому не виокремивши суми грошового забезпечення та витрат, пов`язаних з утриманням курсанта, що доводить, на переконання відповідача, відсутність підстав для стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі в частині грошового забезпечення у сумі 73 836,66 грн.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач покликається на статтю 1215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), а також підпункт 6 пункту 3 розділу І наказу МВС України від 15 березня 2018 року № 200 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам" (надалі - Інструкція № 200) та пункт 13 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (надалі - Порядок № 260), наполягаючи, що отримане військовослужбовцем у встановленому порядку грошове забезпечення не підлягає відшкодуванню (поверненню). Такі доводи підкріплює посиланням на низку судових рішень Верховного Суду, акцентуючи на тому, що за умови неоднакового регулювання спірних правовідносин нормами Порядку № 964 та Порядку № 260, застосовується підхід, найбільш сприятливий для особи, тобто, за твердженням відповідача Порядок № 260.

Оскільки у законодавством не врегульовано умов щодо відшкодування, повернення правильно обрахованих та виплачених сум грошового забезпечення військовослужбовця, у тому числі з підстав розірвання контракту, звільнення з військової служби, відповідач вважає безпідставними заявлені вимоги щодо відшкодування витрат в частині виплаченого грошового забезпечення у сумі 73 836,66 грн, а тому просить у позові відмовити повністю (пункт 2 прохальної частини відзиву), водночас, просить відмовити у позові у частині стягнення грошового забезпечення у розмірі 73 836,66 грн (пункт 3 прохальної частини відзиву). У відзиві також відповідачем заявлено про розгляд цієї справи у порядку загального провадження (пункт 5 прохальної частини відзиву).

Ухвалою від 06 травня 2025 року суд залишив без задоволення клопотання відповідача про розгляд цієї справи в порядку загального провадження.

У відповіді на відзив позивач стверджує про необґрунтованість спростувань відповідача, зазначаючи про те, що відрахування з навчання відповідач пояснював помилковим вибором професії та небажанням в подальшому проходити військову службу на посадах осіб офіцерського складу в Національній гвардії України. При цьому позивач звертає увагу на те, що натепер позивач проходить військову службу солдатом, а не на офіцерській посаді. Наголошує, що під час підписання контракту відповідача ознайомлено під підпис щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в військовому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, а тому, на думку позивача, відповідач зобов`язаний відшкодувати визначені у довідках-розрахунках суми коштів, що не сплачені у добровільному порядку. До того ж, відповідач під підпис був ознайомлений та згоден з розрахунками фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню. Зауважує, що Порядком розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534 (надалі - Порядок № 419/831/240/605/537/219/534), віднесено до складу фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, грошове забезпечення. Також у своїх доводах позивач спирається на практику Європейського суду з прав людини стверджуючи, що вимоги держави щодо відшкодування витрат за навчання військовослужбовців офіцерського складу виправдовують заборони дострокового розірвання контрактів і невиправданих витрат держави на навчання. До того ж наголошує, що відповідно до пункту 9 Порядку № 964 стягнення суми витрат припиняється у разі поновлення особи, що відрахована з закладу вищої освіти або звільнена з військової служби, на посаді курсанта або особи офіцерського складу. Проте, головний сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), куди був переміщений з Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 після припинення навчання та виключення зі списків Академії, і не є військовослужбовцем офіцерського складу. Відповідач помилково, на думку позивача, трактує грошове забезпечення, як безпідставно набуте майно, що не підлягає поверненню (стаття 1215 ЦК України), оскільки грошове забезпечення це фактичні витрати держави, які спрямовані на підготовку фахівців у межах державного замовлення для подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у лавах Національної гвардії України.

Вважаючи безпідставними доводи позивача, відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких стверджує, що предметом розгляду Європейського суду з прав людини у наведених позивачем рішеннях не було питання стягнення на користь держави грошового забезпечення (заробітної плати) колишніх військовослужбовців. Натомість законодавством України не передбачено, як вкотре наголошує позивач, повернення правильно обрахованих та виплачених сум грошового забезпечення військовослужбовця, у тому числі з підстав розірвання контракту, посилаючись при цьому на положення Інструкції № 200 та Порядку № 260. Відповідач погоджується відшкодувати витрати на продовольче, речове, медичне забезпечення, перевезення до місця проведення канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплату комунальних послуг, але просить суд захистити право в оплаті праці (професійної діяльності). Вважає спростованими доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин пункту 13 розділу І Порядку № 260 положеннями пункту 1 розділу І Порядку № 260, за якими дія цього Порядку поширюється на військовослужбовців, умови виплати грошового забезпечення для яких встановлено іншими нормативно-правовими актами, а посилання позивача на добровільне взяття відповідачем на себе зобов`язань про відшкодування витрат у разі дострокового розірвання контракту такими, що не спростовують доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення витрат з грошового забезпечення.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерством внутрішніх справ України, пояснень по суті спору не подано, про причини не повідомлено, як і не заявлено жодних клопотань.

Вивчивши та проаналізувавши доводи та заперечення сторін у заявах по суті спору, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають юридичне значення для вирішення спору, суд виходить з такого.

ОСОБА_1 проходив військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів у Національній Академії Національної гвардії України в період з 05 серпня 2024 року по 08 листопада 2024 року як курсант 2 відділення 314 навчальної групи курсу № 1 факультету логістики, військове звання "головний сержант".

Наказом начальника Національної академії Національної гвардії України від 29 липня 2023 року № 396 "Про зарахування кандидатів на навчання курсантами на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра (тактичний рівень) у 2024 році" головний сержант ОСОБА_1 зарахований з числа осіб рядового, сержантського та старшинського складу Національної гвардії України та інших військових формувань, які зараховані на навчання курсантами на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра тактичного рівня підготовки за спеціальністю 255 "Озброєння та військова техніка", освітня програма "Експлуатація та ремонт автомобілів та бойових машин підрозділів НГУ" та призначений на посаду курсанта.

Відповідно до наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 05 серпня 2024 року № 231 (по стройовій частині) ОСОБА_1 зараховано в списки перемінного складу Академії та на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта та укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України (надалі - контракт) строком на період навчання з 05 серпня 2024 року.

21 жовтня 2024 року позивачем було подано рапорт на ім`я начальника курсу № 1 факультету логістики із клопотанням про відрахування його з навчального закладу через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) на підставі частини одинадцятої статті 25 Закону № 2232-XII). Своє рішення пояснює помилковим вибором професії та небажанням у подальшому проходити військову службу на посадах осіб офіцерського складу в Національній гвардії України. З вимогами Постанови № 964 ознайомлений та згоден.

Рішенням Вченої ради Національної академії Національної гвардії України від 30 жовтня 2024 року № 11 за результатом розгляду питання відрахування курсанта 2 відділення 314 навчальної групи курсу № 1 факультету логістики ОСОБА_1 ухвалено достроково припинити (розірвати) контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній академії Національної гвардії України. Це рішення введено в дію наказом начальника Академії від 30 жовтня 2024 року № 702 "Про введення в дію рішення засідання вченої ради Академії від 30 жовтня 2024 року № 11".

Згідно з наказом начальника Академії від 07 листопада 2024 року № 774 "Про висновки службового розслідування за фактом небажання продовжувати навчання головним сержантом ОСОБА_1 ", з-поміж іншого: визнано підтвердженим факт небажання продовжувати навчання курсантом 2 відділення 314 навчальної групи курсу № 1 факультету логістики; задоволено рапорт головного сержанта ОСОБА_1 з ухваленням рішень щодо оформлення рішення про подальше відрахування позивача з вищого військового навчального закладу відповідно до частини одинадцятої статті 25 Закону № 2232-XII, включаючи розрахунки витрат, які підлягають до відшкодування навчальному закладу.

Відповідно до наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 08 листопада 2024 року № 25 о/с (по особовому складу), відповідно до частини одинадцятої статті 25 Закону № 2232-XII з головним сержантом ОСОБА_1 достроково припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби (навчання) курсантів через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням), відраховано з навчання, як такого, що проходить військову службу за призовом, під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до наказу начальника Академії від 08 листопада 2024 року № 346 (по стройовій частині) достроково припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між Міністерством внутрішніх справ України, в особі начальника Академії, і відповідачем 08 листопада 2024 року. Відповідача виключено зі списків перемінного складу курсантів та всіх видів забезпечення на підставі частини одинадцятої статті 25 Закону № 2232-XII через небажання продовжувати навчання. Проведено розрахунок фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та розрахунків фактичних видатків державного бюджету на загальну суму 99 378 грн, з яких:

по КЕКВ-2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців" у розмірі 73 836,66 грн;

по КЕКВ- 2210 "Предмети, матеріали, обладнання та інвентар у тому числі м`який інвентар та обмундирування" у розмірі 11 591,70 грн;

по КЕКВ-2220 "Оплата медикаментів та перев`язувальних матеріалів" у розмірі 406,74 грн;

по КЕКВ-2230 "Продукти харчування" у розмірі 10 465,11 грн;

по КЕКВ-2271, 2272, 2273, 2275 "Оплата комунальних послуг та спожитих енергоносіїв" 3 078,54 грн.

При відрахуванні відповідачем підписано: Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти від 08 листопада 2024 року, розрахунки фактичних видатків та заяву-зобов`язання від 07 листопада 2024 року щодо ознайомлення відповідача з розміром, підставами та порядком відшкодування витрат, а також про те, що у разі відмови від добровільного відшкодування зазначених витрат, буде здійснено примусове стягнення зазначеної заборгованості у судовому порядку.

Як підтверджено платіжною інструкцією від 07 листопада 2024 року № 0.0..1, відповідач перерахував у добровільному порядку на рахунок Академії кошти у розмірі 1000,00 грн.

14 листопада 2024 року на адресу місця проживання ОСОБА_1 позивачем було направлено претензію від 12 листопада 2024 року за № 84/1-794 про сплату суми витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти у розмірі 98 378 (дев`яносто вісім тисяч триста сімдесят вісім) гривень 75 копійок упродовж 10 днів після отримання претензії.

Проте вимога щодо добровільного відшкодування витрат пов`язаних з утриманням у закладі вищої військової освіти залишилась не виконаною відповідачем, що зумовило звернення позивача до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з того, що предметом переданого на розгляд суду у цій справі спору є правовідносини щодо стягнення з відповідача коштів на погашення витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах у зв`язку із достроковим розірванням укладеного контракту через небажання продовжувати навчання. При цьому відповідач фактично не визнає такими витратами грошове забезпечення упродовж навчання у Національній академії Національної гвардії України у період з 05 серпня 2024 року по 08 листопада 2024 року у сумі 73 836,66 грн, а тому вирішуючи цей спір суд враховує таке.

Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначені Законом України від 13 березня 2014 року №876-VII "Про Національну гвардію України" (надалі - Закон № 876-VII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України № 876-VII до складу Національної гвардії України входять: з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.

Організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ (частина друга статті 5 Закону № 876-VII).

Відповідно до пунктів 3, 6 розділу І, пункту 1 розділу VІІІІ Статуту Національна академія Національної гвардії України є вищим військовим навчальним закладом, державної форми власності, підпорядкованим Головному управлінню Національної гвардії України та знаходиться у сфері управління МВС України.

Основною метою діяльності Академії є освітня діяльність, спрямована на підготовку курсантів (слухачів), ад`юнктів, докторантів для подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у Національній гвардії України за державним замовленням, а також студентів на умовах контракту відповідно до Перелік галузей знань та спеціальностей.

Фінансування Інституту здійснюється за рахунок коштів загального та спеціального фонду державного бюджету.

Відтак, курсанти, які навчаються в Національній академії Національної гвардії України перебувають на повному державному забезпеченні.

Відповідно до пункту 1 Положення про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878 (надалі - Положення № 878; тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Підпунктами 50, 55, 56 пункту 4, підпунктом 2 пункту 5 Положення № 878 визначено, що МВС України: організовує в установленому порядку матеріально-технічне та ресурсне забезпечення діяльності апарату МВС та територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери його управління, Національної гвардії, зокрема приміщеннями, полігонами, засобами зв`язку, транспортними засобами, озброєнням, спеціальними засобами, пально-мастильними матеріалами, обмундируванням, іншими видами матеріально-технічних ресурсів, необхідних для виконання покладених на них завдань; забезпечує формування пропозицій до обсягів державного замовлення на підготовку, перепідготовку та післядипломну освіту фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів для МВС, Національної гвардії та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр; забезпечує на базі закладів освіти, що належать до сфери управління МВС, підготовку та професійне навчання кадрів для МВС, центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр, та Національної гвардії.

МВС України з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат МВС, територіальні органи, заклади, установи і на підприємства, що належать до сфери управління МВС, організовує роботу з підготовки та професійного навчання працівників МВС, поліцейських та військовослужбовців Національної гвардії.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2232-XII (тут і надалі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин) підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу проводиться у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 25 Закону № 2232-XII з громадянами України - курсантами закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами п`ятим, восьмим і дев`ятим частини другої статті 23 цього Закону.

Частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "з", "и" пункту 1, підпунктів "д", "е", "ж", "з" пункту 2 та підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Механізм відшкодування курсантами витрат, зазначених у частині десятій статті 25 Закону № 2232-XII, визначає Порядок № 964 (тут і надалі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 3, 5, 6 Порядку № 964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки. Витрати відшкодовуються у повному розмірі: курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у заклад вищої освіти, курсантами жіночої статі - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк; особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII. Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю: курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби, - за період навчання, який відповідає строку строкової військової служби.

У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку (пункт 7 Порядку № 964).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі укладення контракту про проходження військової служби між вищим військовим навчальним закладом, військовим навчальним підрозділом вищого навчального закладу та курсантом та проходження ним військової служби (навчання) на останнього покладаються відповідні обов`язки передбачені чинним законодавством України та контрактом.

За правилами пункту 2.1. Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі (далі - ВНЗ), а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

У підпункті 2.1.1 пункту 2.1. Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 указано, що витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання. Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Положеннями підпунктів 2.1.1. - 2.1.6. пункту 2.1. Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 визначені види витрат, що підлягають відшкодуванню курсантами, та порядок розрахунку сум, що підлягають відшкодуванню, який законодавець поставив у залежність від умов, визначених пунктами 5, 6 Порядку № 964.

Як встановлено судом, що 05 серпня 2024 року між Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Національній академії Національної гвардії України та ОСОБА_1 укладено контракт, за умовами якого останній добровільно взяв на себе зобов`язання, зокрема, відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у Академії, в якій проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII (пункт 1 контракту).

Також судом установлено, що 08 листопада 2024 року ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів Національній академії Національної гвардії України у зв`язку із розірванням контракту через небажання курсанта продовжувати навчання.

Отже, за наведеного судом правового регулювання у відповідача виник обов`язок відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі.

Визначаючись у ключовому у цій справі питанні щодо відшкодування у складі спірних витрат виплаченого грошового забезпечення, з чим категорично непогоджується відповідач, суд враховує висновок Верховного Суду щодо застосування положень статті 25 Закону № 2232-XII, пунктів 3, 5, 6 Порядку № 964, у зіставленні з пунктами 2.1, 2.3 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, викладений у постанові від 01 лютого 2024 року у справі № 280/3770/22, за яким у разі дострокового розірвання контракту з курсантом, відшкодуванню підлягають усі понесені вищим навчальним закладом фактичні витрати за усіма видами забезпечення, у тому числі і грошове забезпечення.

Також у згаданій постанові Верховний Суд указав на помилкову позицію суду апеляційної інстанції про те, що у спірних правовідносинах щодо стягнення сум виплаченого грошового забезпечення застосуванню підлягають саме норми Порядку № 260, а не Порядку № 964, й саме на такому правозастосуванні наполягає відповідач, що, з огляду на викладене, не відповідає правовій позиції Верховного Суду у такій категорії спорів.

Аналогічну правову позицію викладено й у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 240/33278/23, у якій Верховним Судом констатовано неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що полягає у застосуванні норм Порядку № 260, який не підлягав застосуванню до подібних зі спірними правовідносин, і незастосування Порядку № 964, який визначає механізм відшкодування курсантами витрат, зазначених у частині десятій статті 25 Закону № 2232-XII.

А у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 440/14068/21 Верховний Суд виснував, що на спірні правовідносини не поширюється дія положень пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, водночас дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог і в частині стягнення з відповідача сум грошового забезпечення.

В силу положення частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд зобов`язаний при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Покликання відповідача на низку судових рішень Верховного Суду суд відхиляє з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17 про те, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Так само ці висновки стосуються й правової позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд бере до уваги, що відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 08 листопада 2024 року № 346, відповідачу оголошено суму до відшкодування за час навчання в інституті в розмірі 99 378,75 грн, а також оформлено розрахунок фактичних видатків Державного бюджету по КЕКВ-2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців", які підлягають відшкодуванню курсантом за період навчання з 05 серпня по 08 листопада 2024 року на суму 73 836,66 грн, за підписом: т.в.о. начальника Національної академії Національної гвардії України, начальника фінансового відділу (головного бухгалтера), помічника начальника фінансового відділу, а також відповідача із зазначенням "З розрахунком ознайомлений та згоден". У вимірі обставин цієї справи, дослідивши зміст цього розрахунку суд зазначає, що визначальним є те, що обчислене грошове забезпечення пов`язано саме із утриманням відповідача у Академії.

Продовжуючи вирішення спору суд враховує, що у згаданій постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 240/33278/23 Верховний Суд зауважив на тому, що з аналізу положень частини десятої статті 25 Закону № 2232-XII та пункту 7 Порядку № 964 слідує, що право на звернення до суду у навчального закладу може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови. При цьому Суд вважав доцільним врахувати, що у разі дострокового розірвання контракту з курсантом, саме ВНЗ (позивач) здійснює розрахунок фактичних витрат за видами забезпечення відповідно до правил пунктів 2.1., 2.3 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, про що складає відповідні довідки-розрахунки, а також зазначає суму відшкодування у наказі про відрахування курсанта.

Застосовуючи таке праворозуміння та визначений у нормативних актах алгоритм дій вищих навчальних закладів у вимірі обставин справи № 240/33278/23, колегія суддів констатувала, що після отримання рапорту про небажання продовжувати навчання навчальний заклад повинен був здійснити розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням курсанта в інституті, відобразити узагальнену суму відшкодування у наказі про відрахування, а також надати останньому час на добровільне відшкодування таких витрат. І лише, у разі відмови здійснити таке відшкодування у добровільному порядку, з наступного дня після спливу визначеного позивачем строку добровільного відшкодування, він міг набути право звернутися до суду з відповідним позовом.

Аналогічний підхід до правозастосування указаних норм при вирішенні подібних за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19, від 28 травня 2021 року у справі № 320/7233/19, від 23 березня 2023 року у справі № 420/24331/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 400/4280/20, від 11 травня 2023 року у справі №400/4281/20, від 01 лютого 2024 року у справах № 400/210/21 та № 280/3770/22.

Тому суд бере до уваги, що 14 листопада 2024 року позивачем було направлено відповідачу претензію, що підтверджено належними доказами в матеріалах справи й не заперечується відповідачем, у якій викладено вимогу про сплату Національній академії Національної гвардії України упродовж 10 днів з дня отримання цієї претензії заборгованості з вартості витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у закладі вищої освіти у сумі 98 378,75 грн із зазначенням банківських реквізитів для оплати.

Також вказано про необхідність повідомлення позивача про результати розгляду претензії протягом 10 днів з дня її отримання з попередженням про те, що у разі відмови у задоволенні претензійних вимог або ненадання відповіді протягом 10 днів з дня отримання претензії, Національна академія Національної гвардії України вимушена буде стягнути заборгованість у судовому порядку.

Отже, з власноруч підписаним відповідачем контрактом про проходження військової служби (навчання), останній добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), у разі дострокового розірвання контракту через, зокрема, небажання продовжувати навчання. Відповідача окремо ознайомлено під підпис з витягом з Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, у якому йдеться про відшкодування у тому числі й фактичних витрат за грошовим забезпеченням. Тож відповідач був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням упродовж навчання у навчальному закладі у разі дострокового розірвання ним контракту, включаючи грошове забезпечення.

До того ж відповідача ознайомлено із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, здійсненим відповідно до приписів Порядку № 964 та Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, при цьому окремо із сумою грошового забезпечення 73 836,66 грн, що підлягає відшкодуванню, та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати. При цьому також відповідачем підписано й заяву-зобов`язання від 07 листопада 2024 року, у якій вказано суму відшкодування у розмірі 99 378,75 грн, і зобов`язання добровільного відшкодування відповідачем з попередженням стягнення цієї суми у судовому порядку у разі відмови добровільно відшкодувати фактичні витрати. А з направленням 14 листопада 2024 року претензії позивачем надано десятиденний строк добровільного погашення заборгованості, за сплином якого та з огляду на несплату відповідачем коштів у сумі 98 378,75 грн (добровільно погашено 1000 грн), позивач набув права стягнення заборгованості у судовому порядку.

При цьому суд зауважує, що відповідач фактично погоджується відшкодувати решту видатків (за виключенням 73 836,66 грн грошового забезпечення, тобто фактично 24542,09 грн: 98 378,75 грн - 73 836,66 грн), проте матеріали справи не містять доказів погашення визнаної заборгованості з відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Національній академії Національної гвардії України, заявлених до стягнення позивачем у межах цієї справи.

За встановлених обставин цієї справи і нормативного регулювання з урахуванням правових висновків Верховного Суду, позовні вимоги Національної академії Національної гвардії України про стягнення фактичних видатків, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 в Національній академії Національної гвардії України в заявленій до стягнення у цій справі сумі 98 378,75 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також зважає на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Тому, виходячи зі специфіки спірних правовідносин цієї справи, судом надано ґрунтовну та вичерпну юридичну оцінку усім визначальним та закцентованим сторонами доводам.

Щодо заявленого позивачем клопотання про звернення суду до Пленуму Верховного Суду стосовно конституційного подання щодо конституційності приписів пункту 3 Порядку № 964 (в частині щодо відшкодування у розмірі витрат, пов`язаних з грошовим забезпеченням), суд враховує, що відповідно до частини четвертої статті 7 КАС України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Підстави і порядок звернення до Конституційного Суду України визначені Законом України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України" (далі - Закон № 2136-VIII).

Статтею 50 Закону № 2136-VIII передбачено, що формами звернення до Конституційного Суду України є конституційне подання, конституційне звернення, конституційна скарга.

Конституційним поданням є подане до Конституційного Суду України письмове клопотання щодо офіційного тлумачення Конституції України (пункт 2 частини першої статті 51 Закону № 2136-VIII).

Статтею 52 Закону № 2136-VIII визначено суб`єктів права на конституційне подання. Такими є: Президент України, щонайменше сорок п`ять народних депутатів України, Верховний Суд, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада Автономної Республіки Крим.

Отже, законом чітко визначено перелік суб`єктів, наділених правом на звернення до Конституційного Суду України із конституційним поданням, до яких, зокрема, належить і Верховний Суд.

При цьому за змістом пункту 5 частини другої статті 46 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" саме Пленум Верховного Суду приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.

З огляду на зроблені у цій справі висновки та наведені у клопотанні мотиви, враховуючи правозастосування щодо наведених відповідачем положень, зокрема, пункту 3 Порядку № 964 й сформовану усталену судову практику Верховного Суду у такій категорії спорів, у суду немає підстав вважати, що пункт 3 Порядку № 964 чи інший нормативно-правовий акт, що регулює спірні правовідносини, суперечить Конституції України. А тому, відсутні підстави, передбачені частиною четвертою статті 7 КАС України, для вирішення судом питання про звернення до Верховного Суду, як суб`єкта звернення до Конституційного Суду України із конституційним поданням щодо перевірки на відповідність Конституції України пункт 3 Порядку № 964. Отже клопотання відповідача слід залишити без задоволення.

Вирішення клопотання відповідача у цьому рішенні (без постановлення окремої письмової ухвали) суд не вбачає процесуальним порушенням, й таке відповідає процесуальним рішенням Верховного Суду (рішення у справах № 990/347/24, № 260/5758/24).

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат сторін відсутні.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 КАС України, суд -

вирішив:

Позов Національної академії Національної гвардії України (майдан Захисників України, буд. 3, м. Харків, 61001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство внутрішніх справ України (вул. А.Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ), до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії Національної гвардії України заборгованість з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 в Національній академії Національної гвардії України у період з 05 серпня 2024 року по 08 листопада 2024 року у сумі 98 378,75 грн (дев`яносто вісім тисяч триста сімдесят вісім гривень 75 коп.).

Залишити без задоволення клопотання ОСОБА_1 про звернення до Верховного Суду, як суб`єкта права на конституційне подання, стосовно необхідності звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

27.10.25