Справа № 580/465/25
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/465/25 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Рідзель О.А., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту - відповідачі, ГУ ПФУ в Черкаській області, ГУ ПФУ в Харківській області) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області №37 від 27.11.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , періоди часу роботи на посаді фармацевт з 02.10.1996 по 07.12.1998 (02 р. 02 міс. 06 д.), 19.11.2001 по 30.09.2002 (10 міс. 12 д.), 01.10.2002 по 11.04.2003 (6 міс. 11 д.), 11.04.2003 по 31.07.2003 (03 міс. 21 д.), 01.08.2003 по 31.01.2004 (6 міс), 01.02.2004 по 31.10.2005 (01 р. 09 міс.), 01.11.2005 по 28.08.2008 (02 р. 9 міс.), 23.09.2008 по 23.07.2014 (05 р. 10 міс. 01 д.), 21.11.2014 по 23.12.2014 (01 міс. 03 д.), 05.11.2015 по 21.11.2024 (09 р. 17 д.) та повторно розглянути заяву про призначення пенсії з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року значений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач - ГУ ПФУ в Черкаській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скаувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційних скарг за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати в частині, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.11.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

За принципом екстериторіальності, рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 27.11.2024 №37 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що на момент звернення позивачка досягла віку 54 роки, страховий стаж становить 36 років 2 місяці 27 днів, стаж за вислугу років 10 років 2 місяці 16 днів.

До спеціального стажу позивачки не зараховано період роботи, з 02.10.1996 по 07.12.1998, згідно довідки №83/02 від 26.01.2024, оскільки відсутні відомості щодо роботи в аптеці. Заявник працювала в районній лікарні фармацевтом.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача, позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні № 2-р/2019 від 04 червня 2019 року, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за вислугою років, у зв`язку з наявністю стажу та віку а тому оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27.11.2024 №37 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку, належним способом захисту порушених прав позивачки є зобов`язання ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання саме ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XI), постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі - Постанова № 909).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII набрав чинності 11.10.2017.

Статтею 2 Закону № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XI) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно зі ст. 7 Закону № 1788-XI звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 52 Закону № 1788-XI право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XI (у редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XI), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII установлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е» статті 55 Закону № 1788-XI.

Так, відповідно до внесених змін пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788-XI пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XI зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788-XI, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-XI, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XI зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XI зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, системний аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку колегії суддів апеляційної інстанції, що пенсія за вислугу років, згідно статей 52, 54 та 55 Закону № 1788-XI, може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений відповідними статтями Закону № 1788-XI, станом на 11.10.2017.

Разом з тим, з 04.06.2019, тобто з дати прийняття Рішення КС України № 2-р/2019, при призначенні пенсії за вислугою років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, необхідно керуватися вказаною нормою , у редакції до внесення змін Законами № 213-VIII та № 911-VIII.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

У даному випадку, спірним у межах цієї справи є зарахування позивачці періодів часу роботи на посаді фармацевт з 02.10.1996 по 07.12.1998 (02 р. 02 міс. 06 д.), 19.11.2001 по 30.09.2002 (10 міс. 12 д.), 01.10.2002 по 11.04.2003 (6 міс. 11 д.), 11.04.2003 по 31.07.2003 (03 міс. 21 д.), 01.08.2003 по 31.01.2004 (6 міс), 01.02.2004 по 31.10.2005 (01 р. 09 міс.), 01.11.2005 по 28.08.2008 (02 р. 9 міс.), 23.09.2008 по 23.07.2014 (05 р. 10 міс. 01 д.), 21.11.2014 по 23.12.2014 (01 міс. 03 д.), 05.11.2015 по 21.11.2024 (09 р. 17 д.).

Так, 04 листопада 1993 року Кабінет Міністрів України постановою № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затвердив Перелік, за яким, провізори, фармацевти (незалежно від найменування посад), лаборанти аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів, контрольно-аналітичних лабораторій мають право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).

У розділі 2 «Охорона здоров`я» цього Переліку № 909 визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років. При цьому серед найменувань закладів і установ зазначено не тільки аптеки, а й аптечні кіоски, аптечні магазини, але не зауважено, що вони мають бути обов`язково акредитованими. Крім того, у примітці 2 до Переліку № 909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» міститься у статті 3 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII), згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації;.

Змістом статті 16 Закону № 2801-XII визначено заклади охорони здоров`я, до яких, зокрема, відносяться аптечні заклади.

Крім цього, відповідно до пункту 3 Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 жовтня 2002 року № 385 (далі - наказ МОЗ № 385) до фармацевтичних (аптечних) закладів відносяться: аптека, аптечна база (склад), база (склад) медичної техніки, база спеціального медичного постачання (центральна, республіканська, обласна), контрольно-аналітична лабораторія, лабораторія з аналізу якості лікарських засобів, магазин (медичної техніки, медичної оптики).

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що робота ОСОБА_1 в аптечному складі на відповідних посадах, передбачених Переліком, що узгоджується, в тому числі й з наказом МОЗ № 385.

Отже, на підставі системного аналізу вищенаведених норм законодавства України можна зробити висновок, що особи, які працювали в аптеках на посадах, які передбачені Переліком № 909, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Подібний правовий висновок викладено в постановх Верховного Суду від 25 вересня 2018 року (справа № 355/632/17) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 492/446/15-а).

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджує висновок суду першої інстанції, що спірний пільговий стаж ОСОБА_1 фармацевтом у лікарні та аптеках державної та приватної форми власності, починаючи з 02.10.1996 по 07.12.1998, 19.11.2001 по 30.09.2002, 01.10.2002 по 11.04.2003, 11.04.2003 по 31.07.2003, 01.08.2003 по 31.01.2004, 01.02.2004 по 31.10.2005, 01.11.2005 по 28.08.2008, 23.09.2008 по 23.07.2014, 21.11.2014 по 23.12.2014, 05.11.2015 по 21.11.2024, підлягає зарахуванню до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент звернення позивачки до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, її спеціальний пільговий стаж складав більше 25 років, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XI, з огляду на вищезазначені правові норми.

Таким чином, доводи апелянта про те, що у ОСОБА_1 відсутній спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, а саме станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців, колегія суддів до уваги не приймає як необґрунтовані.

У свою чергу, твердження апелянта про те, що спеціальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 10 років 2 місяці та 16 днів колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зазначене спростовується доданим з електронної пенсійної справи ОСОБА_1 , який містить розрахунок страхового стажу позивачки - 34 роки 10 місяців 9 днів (а.с.16).

Зазначені обставини дають підстави для висновку, що у позивачка має право на призначення пенсії за вислугу років, а тому оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27.11.2024 №37 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

У даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено факт, який свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідача, з огляду на вищезазначені висновки викладені в даній постанові.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Щодо обраного способу судового захисту порушеного права, суд апеляційної інстанцї зазначає наступне.

Так, в даному випадку, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що для повного та ефективного захисту порушених прав позивача існує необхідність задовольнити позов шляхом:

- визнання протиправним та скасуватння рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27.11.2024 №37 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язання ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи та доводи сторін, зазначає, що у даному випадку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині зобов`язання саме ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Як вже вище зазначено колегією суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27.11.2024 №37 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно, законними є висновки суду першої інстанції про наявність ОСОБА_1 права на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із зарахуванням позивачці до страхового стажу періоди роботи, з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено - ГУ ПФУ в Харківській області.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що дії зобов`язального характеру щодо перерахунку та виплати пенсії позивачці в частині зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у даному випадку є - ГУ ПФУ в Харківській області.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2024 року по справі № 500/1216/23.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв`язку із зазначеним, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача частковому задоволенню, з ухваленням в цій частині нового рішення про зобов`язання саме ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції надає правову оцінку спірним правовідносинам та переглядає рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог, оскільки позивач не є апелянтом по справі.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга частковому задоволенню, а рішення суду підлягає частковому скасуванню, з прийняттям в цій частині нового рішення.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року скасувати в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 02.10.1996 по 07.12.1998, з 19.11.2001 по 30.09.2002, з 01.10.2002 по 11.04.2003, з 11.04.2003 по 31.07.2003, з 01.08.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2004 по 31.10.2005, з 01.11.2005 по 28.08.2008, з 23.09.2008 по 23.07.2014, з 21.11.2014 по 23.12.2014, з 05.11.2015 по 21.11.2024, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 24.10.2025 року