Справа № 520/17532/25
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Панов М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 р. Справа № 520/17532/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/17532/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошового забезпечення за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 02.04.2022 по 19.11.2024 за механізмом множення 50% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затв. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок грошового забезпечення за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 з 02.04.2022 по 19.11.2024 за механізмом множення 50% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затв. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплату перерахованих сум грошового забезпечення за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 з 02.04.2022 по 19.11.2024 за механізмом множення 50% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затв. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, з урахуванням раніше сплачених сум.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху. Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його пропуску із наданням доказів у підтвердження поважності таких причин.

18.07.2025 представник позивача подав до Харківського окружного адміністративного суду заяву про усунення недоліків на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху до якої надано лист військової частини НОМЕР_1 №09/12543-25-Вих від 28.06.2025, та зазначено, що саме з нього стороні позивача стало відомо про факт порушення його прав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошового забезпечення за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 19.07.2022 по 19.11.2024 за механізмом множення 50% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затв. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок грошового забезпечення за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 з 19.07.2022 по 19.11.2024 за механізмом множення 50% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затв. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплату перерахованих сум грошового забезпечення за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 з 19.07.2022 по 19.11.2024 за механізмом множення 50% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затв. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, з урахуванням раніше сплачених сум - повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач через представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в частині застосування строку звернення позивача до суду з цим позовом підлягає застосуванню норми ч. 2 ст. 122 КАС України, а не ст. 233 КЗпП України. Вказав, що достовірно можливо перевірити механізм визначення посадового окладу тільки отримавши інформацію про застосовну розрахункову величину, яка стала відома лише із листа НОМЕР_3 прикордонного загону ДПС України №09/12543-25 від 28.06.2025 в якому відповідач стверджує, що «відповідно до Постанови №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року». Тому тільки з цього листа сторона позивача однозначно встановила, що причиною відмінності проведених нею відповідно до норм чинного законодавства власних розрахунків грошового забезпечення, що підлягало нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби, фактично нарахованому та виплаченому йому грошовому забезпеченню є саме застосування відповідачем невірної розрахункової величини.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 виходив з того, що позивача звільнено 19.11.2024. 29.11.2024, 07.01.2025 звертався до відповідача щодо надання розрахунків при звільненні та відповідних документів та отримав відповідь 29.01.2025 та дійшов висновку, що саме з листа відповідача від 29.01.2025 позивачу стало відомо про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, тому строк звернення до суду з позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення в належному розмірі за період з 19.07.2022 по 19.11.2024, розпочався 30.01.2025 та закінчився 30.04.2025.

Разом з тим, до суду з даним позовом за захистом свого права на виплату грошового забезпечення в належному розмірі за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 позивач звернувся лише 02.07.2025 (згідно дати на позовній заяві, яка була сформована та подана до Харківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" та була зареєстрована судом), тобто з пропуском передбаченого ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України тримісячного строку звернення до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

У межах цієї справи спірним є питання щодо застосування строку звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця, за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позивач просив перерахувати грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19 липня 2022 року].

Тож для вирішення питання, яку редакцію статті 233 КЗпП України застосовувати до спірних правовідносин, необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з позовом у цій категорії спорів.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні від 12 липня 2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Єдиний виняток з цього правила, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).

Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Тому вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати слід дійти висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, який відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом апеляційної інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та на підставі наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 879-ОС від 19.11.2024 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Разом з тим, до суду з даним позовом за захистом свого права на виплату грошового забезпечення в належному розмірі за період з 02.04.2022 по 19.11.2024 позивач звернувся лише 02.07.2025 (згідно дати на позовній заяві, яка була сформована та подана до Харківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" та була зареєстрована судом), тобто з пропуском передбаченого ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України тримісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що спірний період 02.04.2022 по 19.11.2024 умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] та після цього.

Період з 02.04.2022 до 19.07.2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.

Проте період з 19.07.2022 по 19.11.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суд першої інстанції встановив, що вона не відповідає вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Обґрунтовуючи дату початку перебігу строку звернення до суду представником позивача надано лист військової частини НОМЕР_1 №09/12543-25-Вих від 28.06.2025 та зазначено, що саме з цього листа стороні позивача стало відомо про факт порушення його прав.

Однак колегія суддів зазначає, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом надсилання відповідачем карток грошового забезпечення за 2022-2024 роки, разом з листом від 29.01.2025 року, у яких детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу.

Факт отримання вказаного листа від 29.01.2025 з додатками позивачем не заперечується.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що саме з листа відповідача від 29.01.2025 позивачу стало відомо про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, тому строк звернення до суду з позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення в належному розмірі за період з 19.07.2022 по 19.11.2024, розпочався 30.01.2025 та закінчився 30.04.2025.

Частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що представником позивача у поданій заяві про поновлення процесуального строку на виконання ухвали суду від 07.07.2025 не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення позивача до суду, які б завадили звернутися позивачу до суду з позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 протягом встановленого законом строку.

Згідно пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовом в частині позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 19.11.2024 задоволенню не підлягає, а позовну заяву у вказаній частині необхідно повернути позивачу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 по справі № 520/17532/25 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло