Справа № 480/13506/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 р. Справа № 480/13506/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, м. Суми, повний текст складено 07.05.25 по справі № 480/13506/23

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання незаконним та скасування рішення УДМС у Сумській області,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту УДМС в Сумській області, відповідач), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення УДМС у Сумській області від 21.08.2023 № 40 про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення УДМС у Сумській області від 21.08.2023 № 8074 про скасування посвідки на постійне проживання відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність та безпідставність рішень УДМС у Сумській області від 21.08.2023 № 40 та від 21.08.2023 № 8074 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, як такі, що прийняті без дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані такі рішення, та призводять до настання для позивача негативних наслідків, а тому наявні підстави для їх скасування.

Просив врахувати, що позивач довгий період свого життя проживає в Україні, має родину, дружина та дитина ОСОБА_1 є громадянами України, а тому скасування дозволу на імміграцію в Україну може призвести до погіршення усталеного способу життя та розірвання родинних зв`язків, що є непропорційним втручанням органу державної влади в сімейне життя.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 по справі № 480/13506/23 позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання незаконним та скасування рішення УДМС у Сумській області - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення УДМС у Сумській області від 21.08.2023 № 40 про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано незаконним та скасовано рішення УДМС у Сумській області від 21.08.2023 № 8074 про скасування посвідки на постійне проживання відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2119,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2023 по справі № 480/13506/23 скасувати, та постановити нове, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення з порушенням статей 77, 78, 90, 242 КАС України, без надання належної оцінки всім наявним доказам, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті, що є підставою для його скасування.

Наполягав, що громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї відносно громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня дружина), санкційні та профілактичні заходи передбачені законодавством України ігнорує та продовжує вчиняти правопорушення щодо своєї колишньої дружини погрожуючи їй фізичною розправою.

Доведена в судовому порядку рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми у справі № 592/2152/23 від 22.02.2023 та в справі № 592/5279/23 від 27.04.2023 повторність, умисність вчинення громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 адміністративних правопорушень підтверджує позицію ГУНП в Сумській області щодо наявності в діях іноземного громадянина загрози громадському порядку, що правомірно має наслідком скасування дозволу на імміграцію та посвідки.

Крім цього просив врахувати, що у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на виконанні перебуває 2 провадження щодо примусового виконання постанов уповноважених органів та ряду виконавчих листів суду про стягнення коштів.

Ухилення від виконання постанов та рішень суду про накладення штрафу вказує на свідоме нехтування іноземним громадянином законодавства України, а відтак, приймаючи рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, працівниками УДМС у Сумській області до уваги взято не тільки постанови Ковпаківського районного суду м. Суми у справі № 592/2152/23 від 22.02.2023 та в справі № 592/5279/23 від 27.04.2023, а також враховано численні повідомлення за скороченим номером екстреного виклику поліції «102», зареєстрованих в ІКС ІПНП (витяг наявний в матеріалах справи).

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги системність вчинення громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 погроз і психологічного тиску на адресу колишньої дружини ОСОБА_2 , через які остання була вимушена звертатись до правоохоронних органів за захистом своїх прав та законних інтересів, працівники Управління дійшли висновку про обґрунтованість подання щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 3, 4 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Позивач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти викладених у ній доводів, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Звернув увагу, що постановою Сумського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2023, якою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, скасовано, а провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, що у повному обсязі спростовує викладені в апеляційній скарзі доводи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2011 громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" отримав дозвіл на імміграцію в Україну, як батько громадянки України (дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 22.07.2009, набула громадянство України на підставі частини першої статті 7 Закону України "Про громадянство України" - довідка про реєстрацію особи громадянином України № 28 від 23.08.2009).

20.04.2011 позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , яку по досягненню 45-річного віку обміняв на посвідку № НОМЕР_3 від 12.07.2023.

26.07.2023 УДМС у Сумській області отримано подання Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - ГУНП в Сумській області) № 489/03/16-2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , посвідка на постійне проживання № НОМЕР_3 від 12.07.2023.

У зв`язку з чим, працівниками Управління проведено перевірку матеріалів справи про надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

Проведеною перевіркою встановлено, що рішенням ВГІРФО УМВС України в Сумській області від 12.04.2011 на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано дозвіл на імміграцію в Україну 12.04.2011 № 6/2405, як батьку громадянки України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 22.07.2009, набула громадянство України на підставі частини першої статті 7 Закону України "Про громадянство України" - довідка про реєстрацію особи громадянином України № 28 від 23.08.2009 та 20.04.2011 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , яку в зв`язку з досягненням 45-річного віку позивач обміняв на посвідку № НОМЕР_3 від 12.07.2023.

Відповідно до інформації, зазначеної у поданні ГУНП в Сумській області громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вчинення насильства в сім`ї відносно громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня дружина: шлюб розірвано відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 08.03.2023, справа № 587/265/23), санкційні та профілактичні заходи передбачені законодавством України ігнорує та продовжує вчиняти правопорушення щодо своєї колишньої дружини, погрожуючи їй фізичною розправою.

Доведена в судовому порядку рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми у справі № 592/2152/23 від 22.02.2023 та у справі № 592/5279/23 від 27.04.2023 повторність, умисність вчинення громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 адміністративних правопорушень підтверджує позицію ГУНП в Сумській області щодо наявності в діях іноземного громадянина загрози громадському порядку.

Відомості за вказаними фактами внесені працівниками ГУНП в Сумській області до ЄО за № 8206 від 01.03.2023, № 8213 від 01.03.2023, № 28409 від 01.07.2023, № 28812 від 03.07.2023, № 29076 від 04.07.2023, № 29173 від 05.07.2023, № 29279 від 05.07.2023, № 29680 від 07.07.2023, № 30821 від 13.07.2023 та № 32407 від 21.07.2023, а також винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 246735 від 10.07.2023 (заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою).

Крім цього, згідно інформації з Єдиного реєстру боржників на виконанні в Сумському відділі державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 перебуває 2 провадження щодо примусового виконання постанов уповноважених органів та ряду виконавчих листів суду про стягнення коштів. Ухилення від виконання постанов та рішень суду про накладення штрафу вказує на свідоме нехтування іноземним громадянином законодавства України.

21.08.2023 УДМС у Сумській області прийнято рішення № 40 про скасування громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 3, 4 та 5 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Вважаючи протиправними прийняті УДМС в Сумській області рішення, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки зазначені в оскаржуваних рішень підстави для їх прийняття не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, що вказує на невідповідність таких рішень вимогам пунктів 3, 4, 5 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Також суд вважав, що скасування позивачу дозволу на імміграцію здійснене виключно за формальних обставин, без дослідження необхідності прийняття такого рішення, що зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми статті 12 Закону України "Про імміграцію" від 7 червня 2001 року № 2491-III (далі по тексту Закон № 2491-III).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої Держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлюють порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

В силу частин 1 та 3 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III.

Так, у розумінні статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону № 2491-III посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

1-1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) громадянином України - військовослужбовцем Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної спеціальної служби транспорту, правоохоронних органів спеціального призначення або розвідувальних органів України (незалежно від строку перебування у шлюбі, дійсному на момент загибелі (смерті), - у разі звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у період дії воєнного стану та протягом шести місяців з дня його припинення чи скасування;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України);

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Статтею 6 Закону № 2491-III визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Стаття 9 Закону № 2491-III встановлено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.

За приписами статті 11 Закону № 2491-III особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за кордоном за її зверненням здійснює оформлення довгострокової візи, якщо інше не передбачено законом чи міжнародним договором України. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення строку дії довгострокової візи (до закінчення встановленого строку тимчасового перебування/проживання) особисто або через законного представника звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою-анкетою про оформлення йому посвідки на постійне проживання. До заяви-анкети додаються оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою (за необхідності), копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Особа, яка перебуває на законних підставах в Україні та отримала дозвіл на імміграцію, повинна не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку тимчасового перебування/проживання особисто або через законного представника звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою-анкетою про оформлення їй посвідки на постійне проживання. До заяви-анкети додаються оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа заявника, копія документа, що підтверджує строк тимчасового перебування/проживання, копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Посвідки на постійне проживання оформлюються із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Посвідка на постійне проживання оформлюється протягом 15 робочих днів з дня прийняття необхідних документів, передбачених законодавством.

Заява-анкета про оформлення посвідки на постійне проживання може бути подана іммігрантом протягом одного року з дня видачі йому дозволу на імміграцію.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491-III в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, дозвіл на імміграцію скасовується, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється);

5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;

5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;

5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;

5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно із частинами 1-3 статті 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію (пункт 1).

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і дозвіл на імміграцію яким надається поза квотою імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 23 Порядку № 1983 передбачено, що ДМС, територіальні органи і територіальні підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що у разі якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні провадження про скасування іноземцю дозволу на імміграцію здійснюється органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу у спосіб, встановлений нормами Закону № 2491-III та Порядку № 1983.

Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 у справі № 815/3651/17, від 13.06.2019 у справі № 825/2971/14, від 10.06.2022 у справі № 640/13572/20, від 31.10.2024 у справі № 420/8669/23 зазначив, що статтею 12 Закону України від «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону України від «Про імміграцію».

Колегією суддів встановлено, що провадження про скасування позивачу здійснювалося УДМС в Сумській області на підставі подання Головного управління Національної поліції у Сумській області № 489/03/16-2023, відповідно до якого дії іммігранта ОСОБА_1 є такими, що становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні. При цьому вказано, що іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Нормативною підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання зазначено пункти 3, 4, 5 статті 12 Закону України "Про імміграцію", а фактичною встановлення за результатами перевірки притягнення позивача до адміністративної відповідальності на підставі постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.08.2023 у справі № 592/12668/23 та постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2023 у справ № 592/5279/23.

Інших підстав для прийняття оскаржуваних рішень УДМС в Сумській області наведено не було.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою Сумського апеляційного суду від 25.10.2024 у справі № 592/12668/23 апеляційну скаргу захисника Мовчана Р. А. задоволено. Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.08.2023, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн, скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Сумського апеляційного суду від 11.10.2024 апеляційну скаргу захисника Мовчана Р.А. задоволено. Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2023, якою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та якою на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн, скасовано, а провадження у справі закрито, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вказані постанови набрали законної сили.

Колегія суддів наголошує, що за змістом частини 1 статті 12 Закону № 2491-III органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені, як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-ІV від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.

Втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Крім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, колегія суддів враховує, що хоча станом на момент прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності скасовані не були, проте, встановлені в результаті апеляційного перегляду справи № 592/12668/23 обставини відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП вже існували.

Відтак, оскільки станом на момент судового розгляду, обставини, які слугували підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання, перестали існувати, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваних рішень, а тому наявні підстави для їх скасування.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 по справі № 480/13506/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко О.А. Спаскін