Справа № 140/8915/25
Суддя: Стецик Назар Васильович
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року ЛуцькСправа № 140/8915/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

судді Стецика Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань ветеранської політики Луцької міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду із позовом до Департаменту з питань ветеранської політики Луцької міської ради (далі також Департамент, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у встановленні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ та щодо видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого» після смерті чоловіка ОСОБА_2 ; зобов`язання відповідача видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого» після смерті чоловіка ОСОБА_2 .

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що листом Департаменту від 18.04.2025 їй відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі відповідного посвідчення, у зв`язку із відсутністю необхідних підтверджуючих документів.

Позивачка не погоджується із такими діями відповідача, оскільки вважає, що на неї поширюється чинність пункту 2 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», так як вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_2 (який за життя був визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби) та не одружена вдруге, а тому вона належать до членів сім`ї військовослужбовця та підпадають під дію вищевказаного Закону України.

За таких обставин, вважає дії відповідача щодо відмови у встановленні їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та не видачі посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» протиправними.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У поданому до суду відзиві від 27.08.2025 представник відповідача позов не визнав та зазначив, що позивачка безпідставно посилається на п.2 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Так, відповідно до п.2 ст. 10 вказаного Закону до членів сімей загиблих (померлих) належать дружина (чоловік) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружина (чоловік) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

В даній ситуації, інвалідність чоловіка позивачки не пов`язана із Другою світовою війною та він не є померлим учасником війни чи учасником бойових дій, який визнаний за життя особою з інвалідністю від загального захворювання чи трудового каліцтва, а інвалідність отримана ним при виконанні обов`язків військової служби. Відтак, відсутні правові підстави для надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до пункту 2 ст.10 Закону.

Відтак, на переконання відповідача, право на отримання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни мають сім`ї лише осіб з інвалідністю внаслідок війни, які: загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва; померли внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Як вбачається з документів, доданих позивачкою до позовної заяви та наявних у відповідача, чоловік позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Документів, які б підтверджували факт смерті чоловіка позивачки, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів, позивачем не надано ні до суду, ні відповідачу при поданні заяви про надання статусу.

Оскільки, наданими позивачкою доказами не підтверджено, що її чоловік ОСОБА_2 , будучи особою з інвалідністю внаслідок війни, помер внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, як це передбачено абз.1 п.1 ст.10 Закону, підстав для надання позивачці статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни немає.

З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від учасників справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.03.1989 (а.с.9).

Як випливає з копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 24.03.2025 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

За життя ОСОБА_2 був визнаний особою з інвалідністю III групи, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби у складі діючої армії у період бойових дій в Афганістані, та мав пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Вказані обставини, зокрема, підтверджуються довідкою МСЕК серії ВЛН №0049885 від 27.07.2010 (а.с.5 зворот), посвідченням ветерана війни серії НОМЕР_3 (а.с.4).

У зв`язку із смертю чоловіка, позивачка звернулася до Департаменту з питань ветеранської політики Луцької міської ради із заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення.

Листом від 18.04.2025 за вих. №42-30/207/2025 відповідачем відмовлено у задоволенні заяви позивачки щодо встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, оскільки для встановлення такого статусу згідно з пунктом 1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу необхідно додатково подати документ, що підтверджує причинний зв`язок смерті її чоловіка з захворюванням одержаним в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів (а.с.8).

Не погоджуючись з відмовою Департаменту у встановленні їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни, позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XІІ).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 4 Закону №3551-XІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктами 1 та 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Судом встановлено, що третя група інвалідності встановлена ОСОБА_2 відповідно до довідки МСЕ №0049885 від 29.06.2010, а причиною інвалідності вказано захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (а.с.5 зворот).

Пунктом 1 статті 10 Закону №3551-XII передбачено, що чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону №3551-XII чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.

Суд зазначає, що поширення чинності Закону №3551-XII на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Частиною 1 статті 18 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначеним у статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого, а членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначеним у статті 10-1Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм, вбачається що для встановлення особі статусу дружини померлого «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» необхідна наявність наступних обставин:

- наявність у померлого чоловіка статусу, зокрема, інвалід війни;

- визнання померлого чоловіка за життя інвалідом від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин пов`язаних з проходження військової служби чи участі у бойових діях, які не одружилися вдруге.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28.07.2022 у справі №520/2798/19.

З матеріалів справи вбачається, що чоловік позивачки ОСОБА_2 мав статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням та на нього поширювалась дія статті 7 Закону №3551-ХІІ. Відповідно ОСОБА_2 мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни.

Третя група інвалідності встановлена ОСОБА_2 відповідно до довідки МСЕ №0049885 від 29.06.2010, а причиною інвалідності вказано захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (а.с.5 зворот).

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 24.03.2025 вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Отже, померлий чоловік позивачки, мав статус ветерана війни інваліда війни, а також визнаний за життя особою з інвалідністю ІІІ групи, встановленою внаслідок захворювання, отриманого під час виконання військового обов`язку.

В свою чергу, позивачка перебувала у шлюбі із померлим ОСОБА_2 з 11.03.1989 по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 та після не одружувалася. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Таким чином, відповідач неправомірно відмовив у встановленні позивачу такого статусу.

Крім того, позивач, як член сім`ї померлого ветерана війни, має право на отримання відповідного посвідчення.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, суть наведених рішень зводиться до вимоги надати заявникові такі заходи правового захисту на національному рівні, які би дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З огляду на викладене, суд доходить до переконання про те, що на позивача - дружину померлого ОСОБА_2 , інваліда ІІІ групи, який за життя користувався пільгами, встановленими для ветеранів війни - інвалідів війни, поширюється пункт 2 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності вчинених дій щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що належним захистом порушеного права позивача є необхідність зобов`язання відповідача встановити позивачу вищевказаний статус та видати відповідне посвідчення.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією від 11.08.2025 (а.с.3).

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту з питань ветеранської політики Луцької міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Департаменту з питань ветеранської політики Луцької міської ради щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ та щодо відмови у видачі ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого» після смерті чоловіка ОСОБА_2 .

Зобов`язати Департамент з питань ветеранської політики Луцької міської ради видати ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого» встановленого зразка та встановити статус особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з питань ветеранської політики Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн (тисячу двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано судом 28 жовтня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Департамент з питань ветеранської політики Луцької міської ради (43025, Волинська область, м. Луцьк, вул. Тимошенка Сергія, 2; ).

Суддя Н. В. Стецик