Справа № 640/20619/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Генеральної прокуратури України, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 25 вересня 2019 року № 952ц, згідно з яким Позивач вважається звільненим з посади заступника Генерального прокурора з 25 вересня 2019 року;

- поновити Позивача на посаді Заступника Генерального прокурора.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Позивача незаконно звільнено з займаної посади на підставі п.п. 4 п. 21 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, а тому спірний наказ підлягає скасуванню із поновленням Позивача на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року вказану позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-ІХ, адміністративну справу № 640/20916/19 було передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 15 листопада 2023 року прийнято справу до провадження.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників Сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Генерального прокурора України від 03.07.2019 № 542ц Позивача призначено на посаду Заступника Генерального прокурора, звільнивши його з посади начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

19 вересня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року, (далі - Закон № 113-IX).

Підпунктом 4 п. 21 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-IX встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Наказом Генерального прокурора від 25 вересня 2019 року № 952ц, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади Заступника Генерального прокурора з 25 вересня 2019 року.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, а свої права порушеними, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений п.п. 4 п. 21 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури» та ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі також - Закон № 1697-VII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону № 1697-VII визначено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною другою статті 8 Закону № 1697-VII передбачено, що Офіс Генерального прокурора очолює Генеральний прокурор, який має двох перших заступників та заступників, а також заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Серед повноважень Генерального прокурора, зокрема передбачено право призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом (пункт 3 частини 1 статті 9 Закону № 1697-VII).

Адміністративними посадами в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах (крім посад, зазначених у частині третій цієї статті) є зокрема посада заступника Генерального прокурора (пункт 3 частини 1 статті 39 Закону № 1697-VII).

Згідно з частиною 1 статті 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав:

1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону);

3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

4) наявність заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Разом з тим, частиною 2 статті 41 Закону № 1697-VII визначено, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі:

1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді;

2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Частиною 5 статті 41 Закону № 1697-VII встановлено, що після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 16 Закону № 1697-VII встановлено, що незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Черговим етапом процесу реформування прокуратури стало прийняття Верховною Радою України у межах своїх конституційних повноважень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі - Закон № 113-IX), який набрав чинності 25 вересня 2019 року.

Цим Законом внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань.

Підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ установлено, що з дня набрання чинності цим Законом особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Пунктом 3 частини 1 статті 9 Закону № 1697-VII визначено, що Генеральному прокурору надано право звільняти прокурорів з адміністративних посад.

Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора від 25 вересня 2019 року № 952ц, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади Заступника Генерального прокурора з 25 вересня 2019 року.

Враховуючи те, що Позивача призначено на посаду Заступника Генерального прокурора до 30.08.2019, Генеральним прокурором на виконання вимог пп. 4 п. 21 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113- IX у день набрання ним чинності (25 вересня 2019 року) видано наказ № 952ц, відповідно до якого ОСОБА_1 вважається звільненим з вказаної адміністративної посади.

Таким чином, оскаржуваний наказ видано з метою реалізації зазначених вище норм Закону № 113-IX.

Позивачем до Шостого апеляційного адміністративного суду було подано клдопотання, в якому він, керуючись ст. 69 КАС України, просив:

1) долучити до адміністративної справи:

- науково-консультативний висновок Навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка;

- науково-консультативний висновок Науково-дослідного інституту порівняльного публічного права та міжнародного права Ужгородського національного університету.

2) залучити до участі у справі в якості експерта з питань права - Савчина Михайла Васильовича , Директора Науково-дослідного інституту порівняльного публічного права та міжнародного права Ужгородського національного університету, доктора юридичних наук, професора.

Відповідач заперечував проти вказаного клопотання, та вказував, що Позивачем не зазначено конкретних доказів, наявних у нього, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що відносяться до предмету доказування, та не наведено поважних причин, які завадили йому надати їх до суду першої інстанції.

Також, Відповідачем наголошено про невідповідність висновків експертів в галузі права вимогам статті 112 КАС України.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що згідно з частиною 1 статті 69 КАС України експерт з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права. Рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом.

Частинами 2, 3 статті 69 КАС України визначено коло прав та обов`язків експерта з питань права.

Разом з тим, частиною першою статті 112 КАС України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.

Частиною другою статті 112 КАС України встановлено, що висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.

Отже, статтею 69 КАС України визначено, що експертом з питань права може бути особа, яка: має науковий ступінь; є визнаним фахівцем у галузі права.

При цьому, за приписами цієї ж статті рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права, а також щодо долучення його висновку експерта, приймається судом.

Проте, статтею 112 КАС України передбачено, що учасники справи мають право самостійно подавати висновки експерта у галузі права. Цією ж статтею передбачено вимоги до такого висновку.

Отже, з аналізу норм статей 69, 112 КАС України вбачається, що експерт з питань права та експерт у галузі права є різними процесуальними особами, з різним колом прав та обов`язків в межах адміністративного провадження.

Так, до експерта з питань права передбачено обов`язкова наявність наукового ступеню, при цьому така особа має бути визнаним фахівцем у галузі права. Експерт з питань права залучається судом.

Разом з тим, стаття 112 КАС України передбачає, що учасниками може бути подано до суду висновок експерта у галузі права. До експерта у галузі права не встановлюються вимоги щодо наявності наукового ступеню. Залучення судом експерта у галузі права до участі у справі також не передбачено.

Таким чином, вимоги статті 112 КАС України не поширюються на висновки експертів з питань права, реалізованих в порядку статті 69 КАС України, у зв`язку з чим заперечення Відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Також, колегія суддів звертає увагу, що стосовно причини не подання до суду першої інстанції відповідних доказів, то вони зумовлені зокрема розглядом судом першої інстанції даної адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження, дією карантину COVID-19 з 12 березня 2020 року, ліквідацією 13 грудня 2022 року Окружного адміністративного суду міста Києва до якого направлявся адміністративний позов та у зв`язку з цим, відсутність інформації щодо подальшого руху справи, запровадженням з 24 лютого 2022 року воєнного стану, тощо.

Отже, вказані вище обставини беззаперечно є підтвердженням поважності причини та доказом не можливості подати до суду першої інстанції докази, що мають значення для справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22 Верховний Суд вказав, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 КАС України).

Частиною другою статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 246 КАС України у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються: обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Таким чином, КАС України встановлює процесуальний обов`язок суду належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з доказами повністю чи частково зазначити правові аргументи на їх спростування.

Загальні положення щодо форми і змісту апеляційної скарги передбачені статтею 296 КАС України, частиною четвертою якої передбачена можливість подання/наведення в апеляційній скарзі нових доказів, які не були надані суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, положеннями вказаної статті 308 КАС України передбачається, що метою апеляційного перегляду є перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Апеляційний суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів також зазначає, що Верховний Суд, зокрема у постановах від 19 листопада 2019 року у справі № 826/12675/15, від 04 червня 2021 року у справі № 160/2734/20, аналізуючи положення до частини четвертої статті 308 КАС України, вказав, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник).

Таким чином, за результатом аналізу положень частини четвертої статті 296 КАС України у взаємозв`язку з положеннями статей 306, 308 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції здійснюючи апеляційний розгляд справи може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року (протокольною), колегія суддів порадившись на місці ухвалила, зокрема: відповідно до статті 69 КАСУ допустити до участі в справі залучених Позивачем експертів з питань права - Савчина Михайла Васильовича, Берлача Анатолія Івановича, які мають науковий ступінь доктора юридичних наук, є фахівцями у галузі права; та долучити їх висновки до матеріалів справи.

Колегія суддів, ознайомившись із вказаними висновками, зазначає про наступне.

Так, у висновку експерта з права - доктора юридичних наук, професора Савчина М.В. у справі № 640/20619/19 щодо системного тлумачення окремих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019, який долучений до матеріалів справи та був залучений і брав участь у розгляді справи особисто, зазначено наступне.

Конституція України встановлює засади правової держави, поділу влади, верховенства права, неприпустимість втручання у діяльність прокуратури та прокурорів, які покликані при здійсненні своїх повноважень сприяти здійсненню правосуддю (ст.ст. 1, 3, 6, 8, 38, 131-1 Конституції України). З точки зору інституційних, функціональних та індивідуальних конституційних гарантій незалежності статус прокурорів є подібним до статусу суддів. Передбачуваність права як компонент принципу верховенства права у контексті предмета цього висновку передбачає, що працівники прокуратури вправі на майбутнє очікувати встановлений законом порядок з`ясування підстав для звільнення із займаної посади, а також на те, що шляхом ухвалення закону не буде запроваджено такі обмеження та обтяження, які призводять до порушення сутнісного змісту права на просування на державній службі чи звільнення з неї.

Загалом юриспруденція Конституційного Суду України (п. 2.3(3) рішення № 5-р(ІІ)/2020; п. 5.4(2) рішення № 5-рп/2005; п. 3.1(3) рішення № 17-р/2010) тяжіє до позицій вироблених Європейським судом з прав людини (справа Олександр Волков проти України; справа Полях та інші проти України), Венеційською комісією та іншими міжнародними організаціями щодо гарантій незалежності прокурорів та розуміння подібності правового статусу прокурорів та суддів. Це зумовлює стандарти юридичної визначеності законів щодо підстав та дотримання певного порядку щодо звільнення прокурорів. У цьому контексті має значення взаємозв`язок між статтями 39, 41 Закону України «Про прокуратуру» та 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону про реформування прокуратури.

Зважаючи на критичну важливість функції правосуддя у правовій державі, серцевиною, ядром якої є незалежний і безсторонній суд, прокурори при здійсненні своїх повноважень мають бути наділені підвищеними гарантіями незалежності та неприпустимості будь-якого втручання у їхню діяльність. За своєю юридичною природою Закон про реформування прокуратури є законом, який вносить зміни до базового Закону про прокуратуру та інші закони, які пов`язані із правовим статусом, організацією та порядком діяльності прокуратури. Приписи розділу про прикінцеві і перехідні положення закону можна застосувати лише на підставі та у порядку, який визначений в основній частині закону, а саме у статті 39 та статті 41 Закону України «Про прокуратуру». Інакше прийняття рішення про звільнення прокурора з адміністративної посади є свавільним, грубо порушує гарантії незалежності прокурора.

Положення підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону про реформування прокуратури визначають підстави для застосування організаційних заходів щодо реформування органів прокуратури. Самі по собі ці приписи не містять правил, які би підпадали під ознаки правової норми, оскільки їх можна застосувати лише у взаємозв`язку зі статтями 39, 41 Закону України «Про прокуратуру».

Адміністративний суд як суд загальної юрисдикції не може давати оцінку конституційності приписів закону, який підлягає застосуванню ним при вирішення юридичного спору. Водночас у силу приписів статті 8 Конституції України суд зобов`язаний застосовувати її положення як норми прямої дії. Правопорядок України гарантує, що просування по службі прокурорів та гарантії перебування на посаді має здійснюватися на підставі закону та за згодою прокурорів, що охоплює конституційну формулу щодо організації та діяльності прокуратури на основі закону (стаття 131-1 Конституції України). Такі підстави щодо звільнення з посад прокурорів охоплюється положеннями статей 39, 41 Закону України «Про прокуратуру», які можуть бути застосовані при додержанні засад належної правової процедури.

У Науково-консультативному висновку Навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 23 червня 2025 року щодо системного тлумачення окремих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ міститься узагальнення про наявність в п.п. 4 п. 21 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ ознак дискримінації, про невідповідність цих положень змісту єдиній системі гарантій незалежності прокурорів, передбачених Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 у взаємозв`язку зі статусом і повноваженнями прокуратури, що їх визначено статтею 131-1 Конституції України та невідповідність ознакам нормативно-правового акту в цілому.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції експерт з питань права - доктор юридичних наук, професор Навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка Берлач А.І. підтримав позицію, викладену у вищевказаному висновку та надав колегії суддів додаткові пояснення щодо змісту приписів п.п. 4 п. 21 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ та застосування судом ст. 7 КАС України.

Таким чином, колегія суддів враховує висновки експертів з питань права, викладені у відповідних їхніх висновках.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у даних спірних правовідносинах суд обмежується самостійним здійсненням аналізу Закону № 113-IX на предмет його відповідності Конституції України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року, зокрема зупинено апеляційне провадження у справі № 640/20619/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-4/2020 (116/20) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (зі змінами).

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2025 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено; ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 640/20619/19 скасовано, справу направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Так, у зазначеній постанові від 30 січня 2025 року Верховний Суд направляючи дану адміністративну справу для продовження розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду зазначив, що касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема щодо неможливості розгляду цієї справи до вирішення Конституційним Судом України справи № 1-4/2020 (116/20) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону № 113-ІХ, що є підставою касаційного оскарження згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України.

За правилом пункту 3 частини першої статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Конституційні поправки 2016 року позбавили Конституційний Суд України статусу єдиного органу конституційної юрисдикції, а процесуальні кодекси 2017 року наділили відповідними повноваженнями суди загальної юрисдикції, які отримали можливість конституційного контролю, а саме право на оцінку законів на конституційність. Зокрема, відтоді, відповідно до ст. 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції як норми прямої дії.

Позивач на підтвердження доводів невідповідності Закону № 113-IX в частині звільнення із займаної адміністративної посади вимогам Конституції України, Закону № 1697-VII та застосування судом до спірних правовідносин ст. 7 КАС України, долучив практику Верховного Суду щодо застосування судами норм прямої дії та статті 7 КАС України.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 240/19209/21 вказав, що якщо суд на будь-якій стадії судового процесу доходить висновку, що закон суперечить Конституції, він не застосовує такий закон, зокрема й до правовідносин, які виникли до рішення КСУ, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції як норми прямої дії.

У справі № 160/1088/19 колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначила, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 18 березня 2019 року у справі № 910/5244/18, від 20 березня 2019 року у справі № 910/7715/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 910/5105/18, від 23 травня 2019 року у справі № 910/5098/18).

Також, в апеляційні скарзі Позивач посилається на релевантне судове рішення Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 640/20564/19, яке долучив до справи та інші аналогічні рішення в справах № 640/18335/20; № 201/15357/17; № 404/2725/18; № 200/4213/19; № 420/7581/19.

Проте, посилання на висновки апеляційного суду в інших справах, колегія суддів не зобов`язана брати до уваги, оскільки висновки судів апеляційної інстанції не є обов`язковими для врахування, відповідно до КАС України.

Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9 зазначено, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Закони є основним регулятором суспільних відносин і джерелом права. Суд не встановлює правових норм, а лише тлумачить їх. Правова система побудована на презумпції конституційності закону, що є основою правової визначеності. Неконституційність закону є винятком, встановлення якого потребує відповідної процедури та рішення Конституційного Суду України.

З урахуванням презумпції конституційності закону, його суперечність Конституції України повинна мати очевидний характер. Перш за все, йдеться про випадки, коли правова норма закону прямо суперечить конституційній нормі. Зважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України є мірилом конституційності, суперечність норми певного закону з його юридичними позиціями теж може бути підставою для припущення про неконституційність закону. Суперечність Конституції України має місце й тоді, коли застосування закону безпосередньо порушує загально-правові принципи, фундаментальні права людини.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 240/19209/21 викладено правовий підхід до вирішення спорів у випадку, коли норми закону суперечать Конституції України, відповідно до якого на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України; суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).

Як вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, наказом Генерального прокурора від 25 вересня 2019 року № 952ц на підставі статті 9 Закону України «Про прокуратуру» та підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури» звільнено Державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади Заступника Генерального прокурора з 25 вересня 2019 року.

Отже, підставою для прийняття оскаржуваного наказу стало набрання чинності підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Разом з тим, частиною 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII передбачено вичерпний перелік підстав для звільнення прокурора з адміністративної посади, зокрема: за власним бажанням, встановлення факту невиконання або неналежного виконання службових обов`язків, або ж наявність у такого прокурора заборгованості зі сплати аліментів. Таким чином, звільнення прокурора з адміністративної посади пов`язувалось із власним волевиявленням або ж настанням певних обставин, що унеможливлювали подальше зайняття ним адміністративної посади (неналежне виконання професійних обов`язків, наявність заборгованості зі сплати аліментів).

Таким чином, у разі перебування прокурором на адміністративній посаді, останній був захищений гарантіями від незаконного звільнення із займаної ним посади, що повністю узгоджується із положеннями статті 43 Конституції України.

Разом з тим, підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX перший заступник Генерального прокурора, заступник Генерального прокурора, заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор, за умови їх призначення на посаду до 30 серпня 2019 року вважались звільненими з дня набрання чинності цим Законом, тобто із 25 вересня 2019 року.

Отже, таке звільнення прокурора з адміністративної посади пов`язувалось лише із набранням положеннями Закону № 113-IX чинності. При цьому, жодного волевиявлення особи або ж наявність обставин, що унеможливлювали подальше зайняття ним адміністративної посади (неналежне виконання професійних обов`язків, наявність заборгованості зі сплати аліментів) не передбачалось.

Таким чином, звільнення прокурора з адміністративної посади на підставі підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX уможливлює вплив чи тиск на незалежність прокурора у зв`язку з тим, що прокурора може бути звільнено з такої посади не лише внаслідок його рішень, дій або бездіяльності, а також і через набрання чинності законом.

Водночас, у рішенні Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 зазначено, що незалежність прокурорів не є прерогативою або наданим привілеєм, а є гарантією справедливого, неупередженого та ефективного здійснення ними своїх повноважень (своєї діяльності).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Stoianoglo v. the Republic of Moldova від 24 жовтня 2023 року (заява № 19371/22) вказав, що відповідно до статті 6 не тільки судді, а й прокурори мають бути незалежними. З огляду на це прокурори також мають бути захищені від свавільного втручання органів державної влади у виконання ними своїх функцій (§ 38).

У Бордоській декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві», що її 08 грудня 2009 року ухвалили спільно Консультативна рада європейських суддів [Висновок № 12(2009)] і Консультативна рада європейських прокурорів [Висновок № 4(2009)], зокрема, зазначено: «Статус прокурорів має бути гарантовано приписами права якомога вищого рівня, подібно до того, як це здійснено стосовно суддів» (§ 6); «для забезпечення незалежного статусу прокурорів потрібне дотримання деяких мінімальних вимог, зокрема: щоб їх позиція та діяльність не були предметом впливу чи втручання з боку будь-якого джерела ззовні самої прокурорської служби; щоб їх призначення, просування по службі, гарантії перебування на посаді, включно з можливістю переведення, здійснювалися лише на підставі закону або за їхньою згодою, а умови оплати праці забезпечувалися законом» (§ 8).

У даній адміністративній справі звільнення Позивача пов`язано не із його власним волевиявленням, переведенням його на іншу посаду до іншого органу прокуратури, неналежним виконанням посадових обов`язків або ж вчинення ним будь-якого правопорушення, зокрема несплати аліментів, а саме із набранням чинності положеннями Закону № 113-IX, тобто має місце суттєве звуження права, передбаченого статтею 43 Конституції України.

Разом з тим, звільнення прокурора із займаної адміністративної посади зумовлює зупинення його повноважень як прокурора до прийняття рішення про призначення його на іншу посаду в органі прокуратури, в якому він обіймав адміністративну посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора (пункт 2 частини 1 статті 64 Закону № 1697-VII).

Аналізуючи підпункт 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX у взаємозв`язку із пунктом 2 частини 1 статті 64 Закону № 1697-VII колегією суддів враховано й виникнення ситуації, за якої прокурор «виключається зі штатного розпису» органу прокуратури, однак зберігає статус прокурора без можливості реалізації відповідних функцій, що створює юридичну невизначеність у правовідносинах та їх юридичних наслідках, зокрема в аспекті його функціональних обов?язків.

Отже, колегія суддів вважає, що безумовне звільнення прокурора із займаної адміністративної посади, пов`язане із набранням чинності положеннями Закону № 113-IX, прямо суперечить статті 43 Конституції України.

Крім того, як вже було зазначено раніше, підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Тобто, в розумінні підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX перший заступник Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, за умови їх призначення на адміністративну посаду до 30 серпня 2019 року, підлягали безумовному звільненню з таких посад.

Разом з тим, дія підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX не поширювалась на першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, а також заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, за умови їх призначення на адміністративну посаду після 30 серпня 2019 року.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

У § 49 Рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою.

Проте, з аналізу положень Закону № 113-IX не вбачається легітимна мета встановлених відмінностей правового статусу першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, призначених на адміністративну посаду до 30 серпня 2019 року та правового статусу заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, або ж першого заступника, заступника Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Так, статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином: а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

Процесуальне законодавство у сфері адміністративного судочинства зобов`язує адміністративні суди застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії у разі суперечності закону чи іншого правового акта приписам Основного Закону із одночасним зверненням до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Такий закріплений принцип саме «прямої дії норм Конституції» є фундаментом доктрини прямої (безпосередньої) дії конституційних норм в українському конституційному та інших галузях права. Суди мають втілювати в судову практику норми Конституції.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС України).

У разі недотримання принципу верховенства права (відсутність дискримінації і рівність перед законом), невідповідності приписів закону нормам Конституції України, суд в силу приписів частини четвертої статті 7 КАС України при виборі норм права, які застосовуються до спірних відносин при вирішенні спору, має застосувати принцип верховенства права.

Суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково.

Положення частини четвертої статті 7 КАС України мають бути застосовані до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними. Після прийняття рішення Конституційним Судом України застосуванню підлягають положення Конституції України із урахуванням юридичної позиції, сформульованої у рішенні Конституційного Суду України.

Суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 240/19209/21.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності об`єктивного та розумного обґрунтування встановлених відмінностей правового статусу заступників Генерального прокурора, норми підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX суперечать статтям 8, 24, 43, 131-1 Конституції України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність застосування Генеральним прокурором норм Закону № 113-IX при прийнятті спірного наказу, оскільки такі норми прямо суперечать статтям 8, 24, 43, 131-1 Конституції України.

З огляду на принцип верховенства права (відсутність дискримінації і рівність перед законом) й визначені у частинах третій та четвертій статті 7 КАС України правила, до спірних правовідносин повинні застосовуватися приписи статті 8, 43 Конституції України.

Отже, з огляду на невідповідність Закону № 113-IX Конституції України в частині, що стосується безумовного звільнення Позивача із займаної адміністративної посади, вказані положення Закону № 113-IX до спірних правовідносин не повинні застосовуватись, оскільки такі суттєво звужують права Позивача, а саме права захисту від незаконного звільнення.

За таких обставин, спірний наказ Генерального прокурора від 25 вересня 2019 року № 952ц, яким звільнено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади Заступника Генерального прокурора з 25 вересня 2019 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 8 Конституції України та статтею 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги наведене, належним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , який виключатиме подальше звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів, буде поновлення Позивача на адміністративній посаді, на якій він перебував до звільнення з неї.

Також, колегія суддів звертає увагу, що представник Відповідача заперечуючи про задоволення апеляційної скарги посилався виключно на те, що рішення про звільнення ОСОБА_1 . Генеральним прокурором не приймалось, а лише реалізовано норму Закону щодо підтвердження факту припинення повноважень Позивача на адміністративній посаді заступника Генерального прокурора України.

Проте, колегія суддів зазначає, що Позивач не звертається до суду із позовною вимогою «визнати дії Генерального прокурора протиправними».

Як вбачається з позовних вимог Позивача, він лише стверджує про те, що в межах розгляду цієї адміністративної справи суд, з огляду на очевидну невідповідність Конституції України норм, на підставі яких було видано спірний наказ, повинен застосувати приписи частини четвертої статті 7 КАС України.

Щодо доводів Відповідача в частині недискримінаційності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, з огляду на те, що керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури призначається за результатами відкритого конкурсу, колегія суддів зазначає, що умови та порядок призначення на посаду жодним чином не впливають на зайняття особою адміністративної посади - заступника Генерального прокурора.

Більше того, підпункт 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ містить дискримінаційні положення, які не поширюються не лише на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, про якого вказує представник Відповідача, а також на першого заступника, заступників Генерального прокурора, призначених після 30.08.2019.

Очевидно, що за таких обставин підпункт 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ є дискримінаційним та не підлягає застосуванню в межах цих правовідносин.

Щодо доводів Позивача, викладених в апеляційній скарзі, що дана адміністративна справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ОСОБА_1 був службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займала відповідальне становище, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з частиною 2 статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції», займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Зі змісту рішення суду першої вбачається, що Позивач обіймав посаду Заступника Генерального прокурора.

Отже, ця справа є адміністративною справою щодо проходження публічної служби Позивачем, посада якого входить до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у розумінні Закону України «Про запобігання корупції», а відтак не є малозначною.

Разом з тим, як зазначено Верховним Судом у постанові від 29 червня 2023 року у справі № 640/25787/19, відповідно до частини 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 4 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

Враховуючи предмет та підстави позову, ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, а тому суд, беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України чинники, може розглянути її як за правилами загального позовного провадження, так і за правилами спрощеного позовного провадження, якщо дійде такого висновку.

В контексті встановлених обставин даної адміністративної справи, висновки суду першої інстанції, що ця справа належить до справ незначної складності, не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 140/15761/20.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення адміністративного позову повністю.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 25 вересня 2019 року № 952ц, згідно з яким державний радник юстиції 3 класу ОСОБА_1 вважається звільненим з посади Заступника Генерального прокурора з 25 вересня 2019.

Поновити ОСОБА_1 на посаді Заступника Генерального прокурора.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко

Повний текст складено 24.10.2025 року.