Справа № 300/4905/25
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2025-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" жовтня 2025 р. справа № 300/4905/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі: судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (відповідач), в якому просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового та пільгового стажу (Список №2) ОСОБА_1 періоди роботи в російській федерації в районах Крайньої Півночі (місцевостях прирівняних до Крайньої Півночі) з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 13.02.2003 по 18.01.2005, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021 та призначити пенсію за віком на пільгових умовах (список №2) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.04.2025, з урахуванням заробітної плати отриманої за вказаний період.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 19.06.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, за наслідками розгляду заяви, поданої позивачем, прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, до страхового та пільгового стажу позивача не зараховано періоди роботи в російській федерації, оскільки з 01.01.2023 рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а також через відсутність уточнюючих довідок згідно з додатком №5 Порядку №637 на всі періоди роботи на відповідних посадах, та ці періоди не підтверджено результатами атестації робочих місць. На думку позивача вказане рішення є протиправним, оскільки положення Угоди передбачають, що стаж набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановлені права на пенсію та її обчислені. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Крім того, вважає, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але не з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
28.07.2025 від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив на позов, в якому представник проти позову заперечував, зазначивши при цьому, що позивач 19.06.2025 звернувся із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заява позивача розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області. Стверджує, що підстави до страхового стажу зарахувати періоди роботи на території російської федерації з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 13.02.2003 по 17.01.2005, з 07.02.2005 по 31.08.2008, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011 з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020 та з 25.12.2020 по 24.12.2021 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.08.1988 відсутні, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Крім того вважає, що відсутність підтвердження пільгового стажу належними доказами не породжує для останнього виникнення права на пенсію за віком на пільгових умовах.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 при досягненні 55 років звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 19.06.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
За принципом екстериторіальності пенсійним органом, який розглядав заяву позивача, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №92 від 27.06.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. За наданими документами до страхового стажу не враховано періоди роботи на території російської федерації з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 13.02.2003 по 17.01.2005, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Також зазначено, що пільговий стаж відсутній, пільгову довідку відповідно до додатку №5 п. 20 Порядку №637 не надано та відсутні відомості по спеціальному стажу в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 (а.с. 24-26).

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд установив наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

За правилами частини першої статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення", законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:

чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи;

жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

При цьому, абзацом другим пункту 16 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV встановлено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

У свою чергу, пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 за № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам".

Отже, призначення пенсії за віком на пільгових умовах є додатковою соціальною гарантією для осіб, які, зокрема, виконували певні професійні функції на роботах із шкідливими і важкими умовами праці. Особливість цього виду пенсій полягає у зменшенні пенсійного віку, тобто, чим більший ступінь важкості та шкідливості умов праці, тим нижчий вік виходу на пенсію, а також менші вимоги до стажу, необхідного для призначення пенсії, вищі розміри пенсій.

Щодо позовної вимоги зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 13.02.2003 по 18.01.2005, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 03.08.1988 містяться записи:

- № 10 від 24.08.1992 про прийняття на роботу в автотранспортний підрозділі на посаді машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 11 від 23.11.1993 про звільнення за угодою сторін;

- № 12 від 06.12.1993 про прийняття на роботу машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 13 від 08.07.1994 про звільнення з роботи;

- № 16 від 18.11.1994 про прийняття на роботу машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 17 від 25.03.1996 про перейменування ПП «Сибнефть» в акціонерне товариство закритого типу «Сибнефть»;

- № 18 від 30.05.1997 про перейменування АКЗТ «Сибнефть» у ВАТ «Сибнефть»;

- № 19 від 01.05.1998 про звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

- № 24 від 13.02.2003 про прийняття на роботу водієм автомобілю 1 класу на всі види і марки автомобілів;

- № 25 від 18.05.2005 про звільнення за власним бажанням;

- № 26 від 07.02.2025 про прийняття на роботу машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 27 від 31.08.2008 про звільнення з роботи, у зв`язку із переведенням;

- № 28 від 01.09.2008 про прийняття на роботу в порядку переведення на посаду машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 29 від 29.12.2009 про звільнення, у звязку із закінченням строку трудового договору;

- № 30 від 19.02.2010 про прийняття на роботу машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 31 від 11.10.2010 про звільнення за згодою сторін;

- № 32 від 12.10.2010 про прийняття на роботу тимчасового машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 33 від 14.08.2011 про припинення трудового договору, у зв`язку із його закінченням;

- № 34 від 23.08.2011 про прийняття на роботу роботу тимчасового машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 35 від 14.04.2013 про припинення трудового договору, у зв`язку із його закінченням;

- № 36 від 18.06.2013 про прийняття на роботу машиністом парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 37 від 17.12.2015 про звільнення за власним бажанням;

- № 38 від 18.12.2015 про прийняття на роботу на посаду машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 39 від 30.08.2017 про звільнення за власним бажанням;

- № 40 від 01.09.2017 про прийняття на роботу на посаду машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки

- № 41 від 31.11.2019 про звільнення;

- № 42 від 01.12.2019 про прийняття на роботу на посаду машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки;

- № 43 від 02.09.2020 про звільнення;

- № 44 від 25.12.2020 про прийняття на роботу на посаду машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки та №45 від 24.12.2021 про звільнення (а.с.13-23).

Також у матеріалах справи містяться відомості про трудову діяльність позивача, а саме: відомість про страховий стаж застрахованої особи від 22.01.2020 за 2020 рік, відомість про страховий стаж застрахованої особи від 13.01.2022 за 2021 рік та відомість про трудову діяльність від 21.10.2021 (а.с.29-32).

Відтак, судом з`ясовано, що спірні періоди трудової діяльності підтверджено достатніми письмовими доказами, що не заперечується відповідачем, однак підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів стало припинення участі рф з 01.01.2023 в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, з цього приводу суд зазначає про таке.

Згідно з ч. 2 ст. 6 вказаної Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, укладеної між Україною і росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. Згідно зі ст. 12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993).

Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 за №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Разом із тим, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, до 19.06.2023 Україна, як держава - учасниця Угоди, виконує зобов`язання, взяті відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Відтак, суд відхиляє посилання Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області, покладені в основу спірного рішення від 27.06.2025 № 92, оскільки вказані обставини стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Щодо позовних вимог зарахувати до пільгового стажу за Списком №2 періоди роботи з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 13.02.2003 по 18.01.2005, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021, суд враховує таке.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV, є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією.

Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року № 383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 року за №1451/11731 (далі - Порядок № 383).

Відповідно до п.3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До посад або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Згідно із ст.48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто надання уточнюючої довідки необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Із записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 03.08.1988 судом з`ясовано, що ОСОБА_1 у період з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021 працював на посаді машиніста парової пересувної депарафінізаційної установки, а з 13.02.2003 по 18.01.2005 водієм автомобілю 1 класу на всіх видах і марках автомобілів (а.с.13-23).

У вищезазначені періоди роботи позивача діяли Список №2 виробництв, робіт, професій, посад та показників зі шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість у яких дає право на пенсію за віком (за старістю) на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10 (далі - Постанова № 10), Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162 (далі - Постанова № 162) та Список №2, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36, постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 461.

Слід зазначити, що професія машиніста парової пересувної установки передбачена:

- Списком №2, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.91 №10, розділом 12 Буріння, видобуток і переробка нафти, газу та газового конденсату, переробка вугілля, сланцю» підрозділом 2 «Видобуток нафти, газу та газового конденсату» позицією 2130200а-13969;

- Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162 розділом 12 Буріння, видобуток і переробка нафти, газу та газового конденсату, переробка вугілля, сланцю» підрозділом 2 «Видобуток нафти, газу та газового конденсату» позицією 2130200а-13969;

- Списком №2, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36 розділом 12 Буріння, видобуток і переробка нафти, газу та газового конденсату, переробка вугілля, сланцю» підрозділом 2 «Видобуток нафти, газу та газового конденсату» позицією 12.2а;

- Списком №2, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 46 розділом 12 Буріння, видобуток і переробка нафти, газу та газового конденсату, переробка вугілля, сланцю» підрозділом 2 «Видобуток нафти, газу та газового конденсату».

Отже, оскільки робота позивача з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021 передбачена Списком № 2 Постанов № 10, №162, №36 та №461, то наявні підстави для врахування таких періодів до пільгового стажу позивача за Списком №2.

Однак, посада "водій автомобіля 1 класу" не передбачена Списком № 2, який затверджений Постановами Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36 , який був чинний на спірний період роботи позивача з 13.02.2003 по 18.01.2005.

Оскільки посада " водій автомобіля 1 класу" не передбачена Списком № 2, який затверджений Постановами Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36, то відсутні підстави для зарахування позивачу до стажу роботи на пільгових умовах за Списком № 2 періоду роботи на водія автомобіля 1 класу на всіх видах і марках автомобілів з 13.02.2003 по 18.01.2005.

Також суд звертає увагу, що 19 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 520/15025/16-а, в якій зазначила, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10.09.2013 у справі №21-183а13, від 25.11.2014 у справі №21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах №21-51а15, та №21-585а14, від 14.04.2015 у справі № 21-383а14, від 02.12.2015 у справі №21-1329а15, від 10.02.2016 у справі №21-5432а15 та від 12.04.2016 у справі №21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Приймаючи зазначену вище постанову у справі №520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах.

Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, із урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/15025/16-а суд зазначає, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Відтак, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 27.06.2025 №92 слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо позовної вимоги врахувати при призначенні пенсії відомості про заробітну плату отриману за вказаний період, суд зазначає про таке.

Відповідач, відмовляючи позивачу рішенням від 27.06.2025 №92 у призначенні пільгової пенсії, не навів жодного заперечення стосовно неврахування заробітної плати, отриманої за спірний період роботи. ГУ ПФУ в Одеській області констатувало відсутність законних підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи.

Доказів порушення прав ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо відмови врахувати заробітну плату, отриману за спірний період, матеріали справи не містять.

Отже, питання щодо врахування заробітної плати, отриманої за спірний період, станом на момент розгляду судом даної адміністративної справи не є спірним.

Відтак, позовна вимога про зобов`язання відповідача при призначенні пенсії врахувати заробітну плату, отриману за вказаний період роботи, є передчасною і такою, що не підлягає задоволенню.

Водночас суд зазначає, що дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Разом з тим, суд зауважує таке.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом пенсійного органу визначено ГУ ПФУ в Одеській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у відповідача прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, а також враховуючи те, що призначення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо призначення пенсії позивача, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 19.06.2025 та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, даний позов підлягає частковому задоволенню.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України)

Отже, до стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 належать судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 847,84 грн (70%), понесення яких підтверджується квитанцією від 11.07.2025, яка міститься серед матеріалів справи.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №92 від 27.06.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна, м. Одеса, 65107) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) період роботи в російській федерації в районах Крайньої Півночі (місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі): з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 13.02.2003 по 18.01.2005, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021, до пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 24.08.1992 по 23.11.1993, з 06.12.1993 по 08.07.1994, з 18.11.1994 по 01.05.1998, з 07.02.2005 по 31.08.2005, з 01.09.2008 по 29.12.2009, з 19.02.2010 по 11.10.2010, з 12.10.2010 по 14.08.2011, з 23.08.2011 по 14.04.2013, з 18.06.2013 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 30.08.2017, з 01.09.2017 по 30.11.2019, з 01.12.2019 по 02.09.2020, з 25.12.2020 по 24.12.2021 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 19.06.2025 та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна, м. Одеса, 65107) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 847,84 грн (вісімсот сорок сім гривень вісімдесят чотири копійки).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.