Справа № 520/12517/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 р.Справа № 520/12517/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 2 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2025, (головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В.) по справі № 520/12517/25

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції третя особа: 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України

про визнання протиправним та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Баранової Яни про закінчення виконавчого провадження від 10.03.2025 по ВП №77356648;

- зобов`язати державного виконавця поновити виконавче провадження №77356648 та здійснити заходи по примусовому виконанню рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 року по справі №520/32520/23 в частині проведення оподаткування по нарахованим та виплаченим сумам за правилами оподаткування як військовослужбовцю, а саме в частині сплати боржником єдиного соціального внеску з нарахованих та виплачених сум.

В обґрунтування позову зазначив, що державний виконавець передчасно закрив виконавче провадження, оскільки рішення суду, що перебувало на виконанні, не виконано в повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Баранової Яни про закінчення виконавчого провадження від 10.03.2025 № №77356648.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі третя особа), не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що судовим рішенням 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів як для військовослужбовців. В свою чергу, ні мотивувальна, ні резолютивна частина рішення не містить зобов`язань щодо утримання єдиного соціального внеску.

Звертає увагу, що єдиний соціальний внесок утримується з грошового забезпечення діючих військовослужбовців, тоді як позивач звільнений з військової служби.

Просить врахувати податкову консультацію від 25.06.2024, якою роз`яснено порядок утримання податків та зборів, в тому числі ЄСВ з незастрахованої особи.

Враховуючи наведене, вважає, що ним виконано судове рішення в повному обсязі, що свідчить про правомірність спірної постанови.

Крім того, вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме безпідставне поновлення позивачу строку звернення до суду та прийняття до розгляду позову, поданого з пропуском такого строку.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач) правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, позивач просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 у справі №520/32520/23, яке за наслідками апеляційного перегляду набрало законної сили визнано протиправною бездіяльність Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.02.2020 по 24.03.2023, одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-XII у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на день звільнення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки (80 календарних днів) за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій (126 к.д.) за період з 2015 по 2023 рік, з визначенням посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (2102,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (2270,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до постанови Кабінету Міністрів №704 від 30.08.2017.

Зобов`язано 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.02.2020 по 24.03.2023 з визначенням посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (2102,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (2270,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до постанови Кабінету Міністрів №704 від 30.08.2017 з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів як для військовослужбовців.

Зобов`язано 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-XII у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на день звільнення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки (80 календарних днів) за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій (126 к. д.) за період з 2015 по 2023 рік, з визначенням посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2023 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн.) на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до постанови Кабінету Міністрів №704 від 30.08.2017 з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів як для військовослужбовців.

21.02.2024 позивачем до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для примусового виконання пред`явлений виконавчий лист № 520/32520/23, виданий 23.07.2024 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання Другого територіального вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.02.2020 по 24.03.2023 з визначенням посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (2102,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (2270,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до постанови Кабінету Міністрів №704 від 30.08.2017 року з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів як для військовослужбовців.

03.03.2025 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №77356648 за виконавчим листом № 520/32520/23.

10.03.2025 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 77356648 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку виконанням судового рішення в повному обсязі.

Не погодившись із постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, яке перебувало на примусовому виконанні боржником виконано не у повному обсязі, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" прийнята протиправно.

Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно приписів ст.3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Відповідно до ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У свою чергу, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Стаття 40 Закону № 1404-ІІІ визначає наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Відповідно до ч. 1 цієї статті у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 77356648 на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду.

Так, судовим рішенням у справі № 520/32520/23 зобов`язано 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.02.2020 по 24.03.2023 з визначенням посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (2102,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (2270,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн.), Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до постанови Кабінету Міністрів №704 від 30.08.2017 року з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів як для військовослужбовців.

На виконання судового рішення, 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахував ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.02.2020 по 24.03.2023 в розмірі 764 780,84 грн, з якого утримав податок на доходи фізичних осіб в розмірі 18% та військовий збір в розмірі 1,5%.

Водночас, боржником не нараховано та не утримано, як роботодавцем, єдиний соціальний внесок за основним місцем обліку платника єдиного соціального внеску з сум перерахованого позивачу грошового забезпечення.

За твердженням апелянта, ОСОБА_1 станом на час виконання судового рішення звільнений з військової служби, а отже не є застрахованою особою. Як наслідок, у боржника не було підстав для утримання ЄСВ з сум грошового забезпечення.

З цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464 VІ (далі Закон №2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Статтею 4 Закону №2464-VI визначений перелік платників єдиного внеску.

Так, згідно із п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу", осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань; осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час.

Згідно з ч. 5 ст. 7 Закон №2464-VI єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, судовим рішенням зобов`язано 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період проходження ним військової служби, що є заробітною платою.

Судовим рішенням у справі № 520/32520/23 покладено на 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України обов`язок провести виплати з утриманням належних податків і зборів, до яких фактично відноситься і ЄСВ.

Боржник є платником єдиного внеску, як роботодавець, а тому зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску, а також вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

З врахуванням наведеного вище, ОСОБА_1 у період проходження ним публічної служби, був застрахованою особою, а 2 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України - страхувальником-роботодавцем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач як роботодавець-страхувальник при виплаті (в примусовому порядку) застрахованому у спірний період ОСОБА_1 грошового забезпечення в розмірі 764 780,84 грн повинен був, керуючись положеннями ч. 2 ст. 7 Закону №2464-VI, обчислити, нарахувати та сплатити єдиний внесок, однак вказаного не зробив.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.08.2023 у справі № 380/19504/21.

Доводи апелянта про те, що законодавством не передбачено нарахування та утримання ЄСВ з особи, яка не перебуває у трудових відносинах з роботодавцем на час проведення донарахувань з заробітної плати колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку перерахунок грошового забезпечення охоплює саме період проходження позивачем служби в особовому складі 2 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

В свою чергу, обов`язки відповідача як роботодавця-страхувальника щодо нарахування та сплати єдиного внеску працівнику визначає ч.5 ст.7 Закону №2464-VІ, де зазначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати, тому сам по собі факт стягнення з роботодавця грошового забезпечення на користь працівника, який на момент такого стягнення вже звільнений з роботи не звільняє його (роботодавця) від обов`язку нараховувати єдиний внесок на суми такої заробітної плати.

Посилання апелянта на податкову консультацію від 25.06.2024 колегія суддів оцінює критично оскільки остання фактично є роз`ясненням органу ДПС щодо того, чи є чи є базою нарахування єдиного внеску суми заробітної плати, стягнуті державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника за час вимушеного прогулу згідно з виконавчим листом та носить інформаційний характер.

В свою чергу, наявна в матеріалах справи індивідуальна податкова консультація від 30.08.2024 стосується оподаткування нарахованого позивачу грошового забезпечення податком на доходи фізичних осіб без надання відповіді щодо наявності або відсутності підстав для нарахування та утримання з такої суми ЄСВ.

Натомість, як вірно зазначив суд першої інстанції, правовідносини висвітлені в рамках зазначеної індивідуальної податкової консультації не є тотожними до обставин справи № 520/12517/25, оскільки податок на доходи та єдиний соціальний внесок - різні за своєю правовою природою та цільовим спрямуванням платежі.

На підставі наведених правових норм та встановлених у ході судового розгляду фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення без нарахування та утримання єдиного соціального внеску, як одного з обов`язкових платежів, тягар сплати якого за робітника покладено на роботодавця, не може вважатися фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).

Отже, Законом № 1404-VIII на державного виконавця покладено обов`язок перевіряти виконання рішення боржником

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №554/10283/18, від 02 лютого 2022 року у справі № 200/10827/21.

Натомість, доказів вжиття будь-яких заходів примусового виконання передбачених положеннями Закону № 1404-VIII, крім винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Положеннями ст. 51 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення відповідного рішення. У разі якщо зміст виконавчого документа незрозумілий, виконавець або сторона виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення його змісту.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень, приймаючи рішення про закінчення виконавчого провадження №77356648 у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону № 1404-VIII, на підставі лише повідомлення боржника про повне фактичне виконання рішення не вжив вичерпних заходів передбачених статтями 18, 63 Закону № 1404-VIII, чим порушив принцип верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, обов`язковості виконання рішень встановлені ч. 1 ст. 4 Закону України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а також без дотримання таких засад, встановлених положеннями ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII - верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, справедливості, неупередженості та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, відповідно до ст. 77 КАС України, не доведено правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, приймаючи постанову від 10.03.2025 діяв не у межах та не в спосіб, встановлений чинним законодавством, а тому вона підлягає скасуванню.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду без наведення поважних підстав такого пропуску.

Так, 16.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування постанови від 10.03.2025, в якому заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 заяву про поновлення пропущеного строку - задоволено. Визнано поважними причини пропуску процесуального строку та поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом.

Прийняти адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження у справі.

Вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що такий строк пропущений ним з поважних підстав а тому підлягає поновленню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені ст. 287 КАС України.

Так, п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України визначено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Колегія суддів зазначає, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Вказані висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/3756/17.

За правилами частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження від 10.03.2025 по ВП №77356648.

18.03.2025 позивач скористався правом на адміністративне оскарження постанови шляхом подання скарги до начальника старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області.

01.04.2025 позивач отримав відповідь на скаргу, якою відмовлено у її задоволенні.

08.05.2025 ОСОБА_1 подав скаргу до керівника вищого органу державної виконавчої служби, за наслідками розгляду якої 08.05.2025 відмовлено у її задоволенні та запропоновано звернутись до суду щодо скасування спірної постанови.

16.05.2025, тобто в межах десятиденного строку після отримання відповіді за результатами досудового вирішення спору, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що пропуск позивачем строку на звернення до суду обумовлений активними діями позивача спрямованими на досудове врегулювання спору, а отже такий строк пропущений з поважних причин.

Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду та поновлення такого строку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення в частині задоволення позову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині не вбачається.

Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 2 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2025 по справі № 520/12517/25 в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 27.10.2025 року