Справа № 420/15185/25
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/15185/25
Перша інстанція: суддя Пекний А.С.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 9 червня 2025р. про повернення позовної заяви по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці, Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним контракту, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеської митниці, Державної митної служби України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці Державної митної служби України №790-о від 16.04.2025р.;

- визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці Державної митної служби України №171-о від 17.01.2025р. в частині наступного тексту, який міститься у п.1: «з укладенням контракту про проходження державної служби на умовах строкового трудового договору до призначення на цю посаду переможця конкурсу або спливу дванадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану»;

- зобов`язати Одеську митницю Державної митної служби України поновити ОСОБА_1 на державній службі та на посаді головного державного інспектора оперативного відділу №3 управління боротьби з порушенням митних правил Одеської митниці з 18.04.2025р.;

- визнати протиправними дії виконуючого обов`язки начальника Одеської митниці Державної митної служби України Андрія Колівера з укладення контракту №103 від 17.01.2025р. та зобов`язати утриматися від укладання контракту з ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним контракт №103 від 17.01.2025р., укладений між ОСОБА_1 та Одеської митниці Держаної митної служби України;

- стягнути з Одеської митниці Держаної митної служби України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 33 000грн.

У зв`язку із зверненням до суду із адміністративним позовом, який не відповідає вимогам процесуального законодавства, ухвалою суду першої інстанції від 20.05.2025р. вказаний позов було залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали, а саме для подання до суду:

- позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог ст.160 КАС України;

- обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведеними причинами пропуску такого строку та наданням доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду;

- копії оскаржуваного контракту №103 від 17.01.2025р. або клопотання про його витребування.

На виконання вказаної ухвали суду від 20.05.2025р. представник позивача надав позовну заяву, оформлену у відповідності до вимог ст.160 КАС України, копію контракту №103 від 17.01.2025р. та клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання представник позивача зазначив, що позивач фактично дізнався про порушене право тільки після свого звільнення, тобто 20.04.2025р., коли перед зверненням до адвоката, ознайомився зі змістом спірного контракту та побачив, що в ньому вказаний строк дії 2 місяці. На можливість позивача своєчасно дізнатися про порушене право мав вплив наказ №171-о від 17.01.2025р., з яким позивач ознайомився - 17.01.2025р., в якому був визначений інший строк трудового договору, ніж у спірному контракті, який позивач підписав через місяць після того, як почав виконувати свої службові обов`язки. Оскільки позивач із вказаного наказу вже знав про строк трудового договору, що для нього було головним, то, відповідно, не ознайомився з умовами контракту в частині строку його дії. Тобто, відповідач, видавши спірний наказ про призначення на посаду до укладення контракту, фактично ввів в оману останнього щодо своїх намірів, які були реалізовані ним вже через місяць шляхом надання позивачу спірного контракту з іншим строком дії, ніж вказано в наказі №171-о від 17.01.2025р.. Причиною пропуску вказаного процесуального строку стало також те, що позивач є інвалідом війни 3 групи, отримав важку контузію, після якої військовою частиною та медичними закладами Міністерства оборони не було забезпечено належне лікування. Внаслідок неналежного лікування позивач постійно, протягом двох років почуває себе дуже погано, вимушений постійно лікуватися стаціонарно, амбулаторно та самостійно.

Посилаючись на вказане, представник позивача просив поновити строк звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 9 червня 2025р. позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської митниці, Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним контракту, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими документами повернуто позивачу.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Відповідно до ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи ухвалу про повернення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом ним не наведено та не доведено, а тому наявні підстави для повернення позовної заяви. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що повернення позовної заяви не позбавляє останнього права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спірне питання, з огляду на наступні обставини.

Перевіряючи правомірність та законність ухвали суду про повернення адміністративного позову, судова колегія виходить з наступного.

Приписами п.17 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Положеннями ст.122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, що предмет даного спору стосується проходження позивачем публічної служби.

Отже, судова колегія погоджується із судом першої інстанції про те, що позивач має право звернутися до суду з даним позовом в межах місячного строку.

При цьому, судова колегія зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, що позивач, серед іншого, оскаржує наказ Одеської митниці Держаної митної служби України №171-о від 17.01.2025р., дії виконуючого обов`язки начальника Одеської митниці Держаної митної служби України Андрія Колівера з укладення контракту №103 від 17.01.2025р..

Позивач звернувся до суду із даним позовом лише 14.05.2025р., тобто з пропущенням місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду із даним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 р., набула чинності для України 11.09.1997 р.) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" (заява №20347/03 §35) зазначено "… пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності…".

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Пономарьов проти України" (№ 3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) зазначено, що "…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.".

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

В даному випадку регулювання з боку держави полягає у встановлені строків звернення з позовом до суду.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Отже, дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Враховуючи вищевказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, на не ознайомлення з умовами контракту в частині строку його дії є необґрунтованими та не заслуховують на увагу.

При цьому, судова колегія зазначає, що не реалізація позивачем свого права на ознайомлення з умовами контакту не є тими обставинами, які не залежали від волевиявлення останнього, а відтак не є поважними.

Що стосується посилань апелянта на погане самопочуття та постійне лікування як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, то судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що позивач проходив лікування з 27.01.2025р. по 5.02.2025р. (медичний висновок №КСТ7-РА64-С7НК-Х2НЕ від 27.01.2025р.), з 11.02.2025р. по 20.02.2025р. (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №1142), з 11.03.2025р. по 20.03.2025р. (медичний висновок №4Т75-Х337-РАМ7-Т6ВА від 11.03.2025р.), з 24.04.2025р. по 1.05.2025р. (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №3240).

Також встановлено, що позивач проходив магнітно-резонансну томографію головного мозку 25.01.2025р., магнітно-резонансну томографію плечового суглоба (правого) 7.02.2025р., магнітно-резонансну томографію плечового суглоба (лівого) 19.04.2025р..

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що проходження лікування зазвичай є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, однак у даному конкретному випадку позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які перешкоджали йому вчасно звернутися до суду, починаючи з 21.02.2025р. по 10.03.2025р., з 21.03.2025р. по 23.04.2025р., з 2.05.2025р. по 14.05.2025р. (дату звернення до суду).

При цьому, судова колегія бере до уваги факт того, що позивач із оскаржуваними наказами був ознайомлений у встановлений строк, що не заперечується самим позивачем, та його посилання на те, що він не ознайомився з умовами саме контракту в частині строку його дії, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки нереалізація позивачем свого права на ознайомлення з умовами контракту не є тими обставинами, які не залежали від волевиявлення останнього, а відтак не є поважними.

Водночас, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого.

При цьому, судова колегія вважає, позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд вважає що, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушенні його права чи законні інтереси, то враховуючи презумпцію знання законодавства, він повинен знати, що згідно з приписами КАС України може оскаржити такі рішення, дії чи бездіяльність до суду в межах строку звернення, визначеного цим Кодексом.

Що стосується вимог про визнання протиправним та скасувати наказ Одеської митниці Державної митної служби України №790-о від 16.04.2025р., то судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із зазначеного наказу, що державну службу позивача було припинено у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження державної служби №103 від 17.01.2025р..

Відповідно до ч.5 ст.570 Митного кодексу України, з особами, які призначаються на службу до митних органів на посади державної служби, можуть укладатися контракти про проходження державної служби відповідно до законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

На відносини сторін за цим контрактом поширюється дія Митного кодексу України, а в частині, не врегульованій ним, ЗУ «Про державну службу», інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини щодо проходження державної служби, Кодексу законів про працю України.

Судова колегія зазначає, що спірний контракт є особливою формою строкового трудового договору. Цей контракт є підставою для призначення особи на посаду державної служби. Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років. Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.

Відповідно до ст.311 ЗУ «Про державну службу», контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років.

Контракт про проходження державної служби підписується державним службовцем та суб`єктом призначення або керівником державної служби і є невід`ємною частиною акта про призначення на посаду.

Контракт про проходження державної служби набирає чинності з дати, визначеної в акті про призначення на посаду як дата початку виконання посадових обов`язків. Контракт про проходження державної служби укладається в письмовій формі у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу. Один примірник контракту про проходження державної служби передається державному службовцю разом із копією акта про призначення на посаду, другий зберігається в особовій справі державного службовця.

Дія контракту про проходження державної служби припиняється, у тому числі, у разі закінчення строку, на який укладено контракт.

Порядок укладення контрактів про проходження державної служби, затверджений Постановою КМУ від 17.06.2020р. за №494 (надалі Порядок №494), визначає зміст, процедуру укладення, зміни та розірвання контракту про проходження державної служби як строкового трудового договору, укладеного між державним органом та особою, яка призначається (переводиться) на посаду державної служби категорії «Б» або «В».

Відповідно до п.22 Порядку, контракт укладається до прийняття рішення про призначення на посаду відповідної особи шляхом його підписання сторонами.

Положеннями ст.22 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Як зазначено самим позивачем, що наказом Одеської митниці за №790-о від 16.04.2025р. ОСОБА_1 призначено на займану посаду та встановлено строк дії контракту з 21.01.2025р. по 18.04.2025р. або до призначення на цю посаду переможця конкурсу або спливу дванадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану.

Отже, строк дії контракту припинено з підстави закінчення строку, на який укладено цей контракт, який укладався на певний строк до 18.04.2025р. та є припиненим у зв`язку із закінченням строку його дії.

При цьому, судова колегія зазначає, що Верховний Суд у п.68 своєї Постанови від 30.07.2020р. у справі за №826/10085/16 вказав, що дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Положеннями ст.152 Конституції України передбачено, що Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вищевказані норми законів не визнані неконституційними.

Поняття «дискреційні повноваження» серед іншого визначається, як сукупність прав і обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку для виконання покладених на суб`єкта владних повноважень (орган чи посадову особу) функцій, що надають йому певний ступінь свободи розсуду оцінювати ситуації, здійснювати правомірний вибір між декількома варіантами рішень (дій) та не передбачають обов`язків узгоджувати (в будь-якій формі) свої рішення з будь-яким іншим суб`єктом.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Також слід зазначити, що право на доступ до публічної служби не є абсолютним. Про це неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. У разі, коли є конфлікт декількох прав, кожне з яких гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), варто зважити всі інтереси, що поставлені на карту. У разі якщо держава зобов`язана однаково забезпечувати права, гарантовані Конвенцією і між якими існує конфлікт, та якщо захист одного права призведе до втручання в інше право, саме держава покликана обрати адекватний засіб для того, щоби відповідне втручання у право було пропорційним і таким, що переслідує легітимну мету (mutatis mutandis п. 1.23) рішення у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року).

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду у рішенні від 31 січня 2019 року справа № 800/186/17.

Більш того, прийняття рішення щодо продовження дії контракту ОСОБА_1 , згідно норм ЗУ «Про державну службу», за своєю правовою природою відноситься до виключної компетенції керівника Одеської митниці.

Так, приписами ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади (в т.ч. і суд) та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

«На підставі» означає, що орган державної влади повинен бути утвореним у порядку визначеному Конституцією і законами України та зобов`язаний діяти на виконання вимог закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що орган державної влади (суб`єкт владних повноважень) повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що орган державної влади (суб`єкт владних повноважень) зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії та повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії є вимогами для органу державної влади, який приймає рішення або вчиняє дії, недотримання яких несе встановлену законом відповідальність.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим в Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадеева проти Роеії»(Заява N 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії»(3аява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року, «Єрузалем проти Австрії», (Заява N 26958/95), Страсбург, від 27 лютого 2001 року, «Реквеньї проти Угорщини», (Case of Rekvenyi v. Hungary), (Заява. N 25390/94), Страсбург, від 20 травня 1999 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи, що законодавцем чітко закріплено процедуру вступу (призначення, проходження та продовження) до державної служби, а повноваження щодо прийняття відповідних рішень з питань продовження/припинення дії контракту віднесено до дискреційних повноважень керівника Одеської митниці, адміністративний суд не може підміняти вказану процедуру суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень.

Отже, судова колегія вважає, що оскільки строк дії оскаржуваного Контракту про проходження державної служби за №103 від 17.01.2025р. припинено з підстави закінчення строку, на який укладено цей контракт, та у сторін не було наміру продовжувати строк дії цього контракту, вимога щодо поновлення дії зазначеного контракту, є необґрунтованою.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,312,316,325 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 9 червня 2025р. про повернення позовної заяви залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

О.В. Єщенко