Справа № 200/6299/25
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року Справа№200/6299/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Крилової М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2025 року до Донецького окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про:

- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 56 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій з 2022 по 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.05.2025 року;

- зобов`язання Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій з 2022 по 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.05.2025 року;

- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2025 рік;

- зобов`язання Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2025 рік;

- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;

- зобов`язання Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

В обґрунтування вимог посилається на те, що наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 09.05.2025 року № 023 о/с позивача було звільнено з Національної поліції з п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Проте, відповідач протиправно не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій з 2022 по 2025 роки, матеріальної допомоги для оздоровлення за 2025 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік. На звернення представника позивача відповідач листами від 16.07.2025 № 80аз/26/01-2025 та від 04.08.2025 № 85аз/26/02-2025 відмовив у нарахуванні та виплаті спірних виплат. Вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати всіх належних сум при звільненні протиправною та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою судді від 19 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи провести суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано у відповідача докази у справі.

04 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції зазначив, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток, у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, продовжити у разі хвороби працівника та ділити на частини. Позивач під час проходження служби в поліції з питання надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2016-2020 роках не звертався. Оскільки нормами спеціального законодавства не передбачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у цій частині відсутні.

Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік вказує, що за приписами пункту 13 розділу ІІ Порядку №260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення. виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 31.05.2023 у справі №620/17864/21 вказує, що можливість отримати матеріальну допомогу, що в цьому випадку має означати як право поліцейського претендувати на неї (шляхом подання рапорту), так і пов`язаний з цим обов`язок керівника органу поліції визначити її розмір (відповідно до пункту 13 Порядку № 260), усе ж залежить від обсягу бюджетних асигнувань на виплату грошового забезпечення поліцейським, принаймні на певний період року. За таких підстав, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу зазначає, що розмір заявлених до стягнення витрат на вказані послуги є надмірним з огляду на предмет спору. Адже підготовка та складання позовної заяви у цій справі не вимагає значних затрат часу та зусиль представника позивача, оскільки відповідно до наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації представник позивача є постійним учасником такої категорії справ. На підставі зазначеного, вважає що розмір судових витрат заявлений позивачем до стягнення є завищеним, тобто неспівмірним із складністю справи.

Позивач з відзивом на позовну заяву не погодився та 10 вересня 2025 року направив до суду відповідь на відзив зі змісту якого позивач просив відхилити заперечення проти позову, наведені відповідачем у відзиві та задовольнити позовні вимоги про визнання бездіяльності ГУНП в Донецькій області протиправною та зобов`язання вчинити певні дії у повному обсязі.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 17.11.2016 року.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 07.11.2015 року № 2 о/с дск ОСОБА_1 призначено з числа тих, хто прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання поліції в порядку переатестації та устанолвенням посадового окладу згідно з штатного розпису з 07.11.2015.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 09.05.2025 року № 023 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Вважати невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 01 доба, за 2023 рік у кількості 42 доби, за 2024 рік у кількості 33 доби, за 2025 рік у кількості 14 діб.

Листом від 16.07.2025 року № 80аз/26/01-2025 відповідач надав відповідь на адвокатський запит від 10.05.2025 та повідомив, що згідно з обліком кадрового підрозділу ОСОБА_1 додаткові відпустки, як учасник бойових дій за 2022-2025 роки не використовував. Відповідні рапорти протягом вказаного періоду до кадрового підрозділу від нього не надходили, у зв`язку з чим, законні підстави дня нарахування та виплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, відсутні. Стосовно нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік зазначив, що нормами спеціального законодавства надано можливість, а не обов`язквість виплати вказаних допомог. Нарахування та виплата здійснюється в межах виділених асигнувань.

Листом від 04.08.2025 року № 85аз/26/01-2025 відповідач повідомив, що матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась, з рапортом на виплау матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не звертався.

Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення від 29.08.2025 № 2967/12/01-2025 додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2022-2025 роки ОСОБА_1 не використовував, рапортів щодо надання цих відпусток не подавав.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів використання позивачем додаткової відпустки учасника бойових дій за спірні періоди.

Вказана обставина відповідачем визнається.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі по тексту - Закон №3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п.19 ч.1 ст.6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

За змістом ст. 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Крім того, ст.16-2 Закону України «Про відпустки» (далі по тексту Закон №504/96-ВР) передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Таким чином, у випадку звільнення учасників бойових дій, їм виплачується компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за не використані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та статтею 12 Закону №3551-ХІІ.

Суд зазначає, що норми Закону №3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки.

Відповідно до ст.4 Закону №504/96-ВР до щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація.

При цьому, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

За приписами ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Водночас, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період.

При цьому, суд зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку особистого звернення учасника бойових дій із заявою про виплату йому грошової компенсації, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується разом з компенсацією за не використані дні щорічної основної відпустки та вирішальним при виплаті вказаної компенсації є не використання днів відпусток на час звільнення особи.

Таким чином, під час звільнення зі служби, із позивачем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки.

Про наявність спору щодо кількості днів невикористаних позивачем відпусток сторонами не заявлено.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2025 роки у кількості 56 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Щодо виплати матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Положеннями пп. 3 п. 4 вказаної Постанови керівникам органів, закладів та установ Національної поліції надано право в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським один раз на рік матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.

За приписами п.6 Постанови №988 видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання Національної поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію" порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Такі ж повноваження Міністру внутрішніх справ України надано й п. 2 Постанови № 988.

На виконання зазначених нормативно-правових актів наказом Міністра внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

За правилами п. 13 розділу ІІ Порядку № 260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.

Для визначення максимального розміру матеріальної допомоги для оздоровлення або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань застосовується місячний розмір грошового забезпечення, нарахованого поліцейському за місяць, що передує місяцю, у якому приймається рішення про таку виплату, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер) та премії.

Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.

Отже, із системного аналізу наведених норм права, вбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення надається поліцейському за двох умов: 1) подання поліцейським рапорту на отримання відповідної допомоги; 2) наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі.

При цьому, матеріальна допомога на оздоровлення є додатковим видом грошового забезпечення поліцейського, не є постійною виплатою, надається керівником на підставі відповідного наказу в межах асигнувань, та на підставі відповідного рапорта поліцейського про виплату такої допомоги на оздоровлення.

При цьому, суд враховує, що текстуальний виклад п.13 Порядку №260 та пунктів 4, 6 Постанови №988 дає підстави вважати, що виплата матеріальної допомоги не є обов`язковою як посадовий оклад чи щомісячні додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, можуть виникати ситуації, коли обсяг бюджетних асигнувань, які виділені на утримання поліцейських (у певному році), зокрема на їхнє грошове забезпечення, дозволяє щонайменше протягом певного періоду виконувати тільки зобов`язання щодо виплати обов`язкових складових грошового забезпечення поліцейського й тут якраз буде доречно мовити про неприйнятність аргументів [органу поліції] якщо б такі були про відсутність/недостатність бюджетних коштів як підстави для їх невиплати чи виплати не у повному обсязі.

Тож можливість отримати матеріальну допомогу, що в цьому випадку має означати як право поліцейського претендувати на неї (шляхом подання рапорту), так і пов`язаний з цим обов`язок керівника органу поліції визначити її розмір (відповідно до пункту 13 Порядку № 260), усе ж залежить від обсягу бюджетних асигнувань на виплату грошового забезпечення поліцейським, принаймні на певний період року.

Таким чином, подання поліцейським рапорту про виплату матеріальної допомоги, що є необхідною (але не достатньою) для цього умовою, ще не створює для керівника органу поліції обов`язку її виплатити, якщо для цього немає відповідних бюджетних коштів. Тут варто зауважити також, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань, а також нецільове використання бюджетних коштів є порушенням бюджетного законодавства (учасником бюджетного процесу), за яке БК України передбачає заходи впливу (стаття 117).

Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 31.05.2023 у справі № 620/17864/21.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що під час вирішення спору про (не)правомірність відмови органу поліції виплатити поліцейському матеріальну допомогу за його рапортом потрібно зважати не стільки на процес формування бюджету на утримання Національної поліції, а радше з`ясувати причини цієї відмови. Якщо бюджетних асигнувань, виділених на утримання поліцейських, на час подання відповідного рапорту [поліцейським] було недостатньо для виплати матеріальної допомоги, то немає підстав вважати, що орган поліції діяв неправомірно, коли відмовив поліцейському у виплаті цієї допомоги.

З листа відповідача від 04.08.2025 року № 85аз/26/01-2025 судом встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась, з рапортом на виплау матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не звертався.

Суд зазначає, що жодних посилань на відсутність на відсутність бюджетних асигнувань відповідачем відповідачем не вказано, єдиною підставою для відмови у виплаті допомоги відповідач посилається на те, що виплата спірних допомоги є можливістю, а не обов`язком відповідача.

При цьому, в додатках до зазначеного вище листа відповідачем було надано рапорт ОСОБА_1 на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2025 рік.

Враховуючи те, що позивачем був подан рапорт про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2025 рік, проте йому було відмовлено у такій виплаті без зазначення контрактних та об`єктивних підстав для такої відмови, суд дійшов висновку що позивач має право на отримання матеріальної допомоги для оздоровлення за 2025 рік

Зважаючи на викладене, суд визнає протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2025 рік.

З метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2025 рік.

Разом з тим, суду не надано доказів звернення ОСОБА_1 за отриманням матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, та винесення відповідних наказів, як наслідок, судом не встановлено порушення прав позивача в цій частині, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому розподіл судових витрат відсутній.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 56 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій з 2022 по 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.05.2025 року.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, 7; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій з 2022 по 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.05.2025 року.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2025 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, 7; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу для оздоровлення за 2025 рік

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя М.М. Крилова