Справа № 140/9652/25
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року ЛуцькСправа № 140/9652/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Адміністрації Державної прикордонної служби України, яким відмовлено у звільненні з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII), оформлене листом від 20 серпня 2025 року №08/К-8922/16661; зобов`язання звільнити з військової служби через сімейні обставини необхідність здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 з 1997 року проходить військову службу в органах Державної прикордонної служби України, в тому числі з 2012 року в Адміністрації Державної прикордонної служби України. 22 липня 2025 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини необхідність здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи. За результатом розгляду поданих документів відповідач листом від 20 серпня 2025 року №08/К-8922/16661 повідомив про відмову у звільненні з військової служби, покликаючись на відсутність правових підстав, оскільки не надано документів, які підтверджують, що наявні члени сім`ї другого ступеня споріднення ОСОБА_2 (онуки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

ОСОБА_1 таку відмову відповідача вважає протиправною, та вказав, що у поданому рапорті від 22 липня 2025 №02.1/40853/25-Вн ним повідомлено, що його батько розлучений, брат ОСОБА_5 і син ОСОБА_6 є військовослужбовцями, а онуки батька ОСОБА_4 і ОСОБА_3 мають лише 18 і 20 років, є дітьми від попереднього шлюбу брата, сімейних стосунків із своїм дідом не підтримують, спільного господарства з ним не ведуть, власного житла не мають, мешкають окремо із своєю матір`ю, працюють в іншому місті та бажання здійснювати догляд за дідом не виявляють. Також зауважив, що його батько ОСОБА_2 нотаріально засвідчив заяву про обрання для свого догляду з числа членів сім`ї (першого і другого ступенів споріднення) саме його.

На переконання позивача, йому безпідставно відмовлено у звільненні з військової служби, тому він просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.38-41). В обґрунтування цієї позиції вказав, що підставою звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовця, який проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини тринадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Відповідач зазначив, що з доданих ОСОБА_1 документів вбачається, що до першого ступеня спорідненості ОСОБА_2 , 1955 року народження, який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує здійснення постійного догляду відносяться його сини ОСОБА_1 , 1980 року народження, та ОСОБА_5 , 1979 року, які наразі проходять військову службу. До другого ступеня спорідненості відносяться його онуки ОСОБА_6 (син позивача), який наразі проходить військову службу та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, у ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує здійснення постійного догляду є члени сім`ї першого ступеня спорідненості (сини), які проходять військову службу та другого ступеня споріднення (три онуки, один з яких проходить військову службу). Документів, що онуки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, позивачем ні до рапорту ні до позову не додано.

На переконання відповідача, правових підстав для припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України та звільнення позивача з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті, пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону немає.

У відповіді на відзив (а.с.48-51) позивач заперечив доводи відзиву, та вказав, що нормою абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII виокремлюється низка альтернативних умов (перелічених через сполучник «чи») щодо звільнення військовослужбовців через необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи. Зауважив, що положення абзацу другого підпункту 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, на які посилається відповідач, визначають перелік членів сім`ї другого ступеня споріднення, але із зазначенням того, що воно застосовується виключно для цілей розділу IV Податкового кодексу України, тобто у податкових відносинах в частині сплати податків фізичними особами. Тому онуки його батька ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не можуть бути визнані членами сім`ї другого ступеня споріднення щодо ОСОБА_2 , оскільки до положень Сімейного кодексу України такими не є.

Відповідач подав заперечення, у яких зауважив, що доводи ОСОБА_1 про те, що онуки батька позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не можуть бути віднесені до членів сім`ї другого ступеня споріднення щодо ОСОБА_2 через неможливість застосування до спірних правовідносин норм Податкового кодексу України, а також не врегулювання сімейних відносин між родичами за походженням саме нормами Сімейного кодексу України є помилковими. Крім того, відповідач вважає, що постійний догляд батьку позивача може бути наданий фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року №859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» (а.с.57-59).

Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні представника Адміністрації Державної прикордонної служби України про передачу на розгляд іншого суду даної адміністративної справи.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 1997 року по теперішній час проходить військову службу в органах Державної прикордонної служби, зокрема з 2012 року в Адміністрації Державної прикордонної служби України, що не є спірним.

22 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини необхідність здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.10).

До рапорту долучив такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1987 році серії НОМЕР_1 від 30 травня 2019 року, видане ОСОБА_2 , безстроково із зазначенням II група інвалідності (а.с.12); заключення ЛКК від 21 липня 2025 року №330 (а.с.14); довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 03 квітня 2014 року серії АВ №0058728 щодо ОСОБА_2 (а.с.15); витяг з акту огляду у ЛТЕК від 03 квітня 2014 року №1503005 (а.с.16); свідоцтво про народження ОСОБА_1 (а.с.19); свідоцтво про народження ОСОБА_5 (а.с.20); свідоцтво про розірвання шлюбу батьків серії НОМЕР_2 від 08 липня 2025 року (а.с.17); довідку про проходження військової служби ОСОБА_5 (а.с. 20а); довідку про проходження військової служби ОСОБА_6 (а.с. 22); свідоцтво про народження ОСОБА_6 (а.с.21); нотаріально засвідчену заяву батька від 21 липня 2025 року (а.с.18).

08 серпня 2025 року ОСОБА_1 додатково подав наступні документи: довідку ОСОБА_3 від 23 липня 2025 року (а.с.26); довідку ОСОБА_4 від 04 серпня 2025 року (а.с.25); заяву ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від 05 серпня 2025 року (а.с.27).

Листом від 20 серпня 2025 року №08/К-8922/16661 відповідач повідомив позивача про розгляд його звернень від 22 липня 2025 року №02.1/40853/25-Вн, від 08 серпня 2025 року №К-8922 та про відсутність підстав для звільнення з військової служби в запас.

Зі змісту вказаного листа слідує, що враховуючи те, що ОСОБА_1 не надано документів, які підтверджують, що наявні члени сім`ї другого ступеня споріднення ОСОБА_2 (його онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, правових підстав для припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України та звільнення з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ немає (а.с.29).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону №2232-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII).

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі Положення №1115/2009).

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням в органах Держприкордонслужби кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до пункту 12 Положення №1115/2009 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння військових звань, пониження у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 13 Положення №1115/2009 право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, керівники закладів фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище (далі - начальники).

Відповідно до пункту 279 вказаного Положення військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Порядок звільнення врегульований пунктами 288-297 Положення №1115/2009.

Згідно з пунктом 288 Положення №1115/2009 у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення.

Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Приписами пункту 292 Положення №1115/2009 визначено, що наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.

Як слідує з вищенаведених положень, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби.

Таким чином, розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведено до військовослужбовця належним чином.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено прийняття уповноваженими особами (військовими частинами) рішень про відмову у формі відповідних наказів.

За обставин цієї справи ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, тобто за сімейними обставинами необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки не надано документів, які підтверджують, що наявні члени сім`ї другого ступеня споріднення онуки батька позивача самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи, який потребує постійного догляду, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 , довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 03 квітня 2014 року серії АВ №0058728, заключенням ЛКК №330 від 21 липня 2025 року.

З свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Володимирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, слідує, що шлюб між ОСОБА_2 (батько позивача) та ОСОБА_7 (мати позивача) розірвано, про що 08 липня 2025 року складено відповідний актовий запис №34.

Заявою від 21 липня 2025 року, засвідченою приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Івановою Л.П., ОСОБА_2 ствердив, що з числа членів своєї сім`ї (першого та другого ступеня споріднення) для свого догляду обрав позивача, який доводиться йому сином.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 від 01 липня 2025 року №1005 ОСОБА_5 (брат позивача) знаходиться на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України з 13 січня 2022 року по теперішній час. Довідкою військової частини НОМЕР_4 підтверджується, що ОСОБА_6 (син позивача) дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 Державної прикордонної служби України на посаді заступника начальника відділу юридичного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 з 08 січня 2025 року по теперішній час.

Зі змісту нотаріально засвідченої заяви від 05 серпня 2025 року вбачається, що сини брата позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_4 засвідчили, що із біологічним дідом ОСОБА_2 сімейних відносин не підтримують, спільного господарства з ним не ведуть, мешкають від нього окремо, працюють повний робочий день в іншому населеному пункті, а тому не спроможні та не бажають здійснювати постійний догляд за ним як інвалідом ІІ групи.

Довідками від 23 липня 2025 року №1262, від 04 серпня 2025 року №1281, виданими ТОВ «КРОМБЕРГ ЕНД ШУБЕРТ Україна ЛУ», підтверджено, що онуки ОСОБА_2 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 працюють з 05 листопада 2024 року та 02 червня 2025 року відповідно, на посадах комплектувальників проводів виробничого відділу у ТОВ «КРОМБЕРГ ЕНД ШУБЕРТ Україна ЛУ» (с. Рованці Луцького району Волинської області).

У контексті спірних відносин суд зауважує, що поняття «постійний догляд» передбачає не епізодичну чи матеріальну допомогу, а щоденну, безпосередню фізичну участь у житті особи, яка потребує догляду, допомогу у самообслуговуванні, забезпеченні її життєвих потреб та безпеки. При цьому не підтримання сімейних відносин та відмова від здійснення догляду є фактичним підтвердженням відсутності інших осіб, спроможних забезпечити необхідний догляд.

Зі змісту норми пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:

- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;

- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2025 року у справі №380/16966/24 зазначив, що при вирішенні питання про звільнення необхідно враховувати не лише формальну фізичну наявність інших родичів, але й їхню реальну здатність здійснювати догляд. Зокрема, поняття «відсутність іншого члена сім`ї» охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо).

Оцінюючи матеріали справи та перелік документів, які були подані позивачем разом із рапортом на звільнення, а також з огляду на сформований Верховним Судом висновок, суд вважає, підтвердженою необхідність здійснення постійного догляду за батьком позивача, особою з інвалідністю IІ групи, та відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які б могли здійснювати такий догляд.

З урахуванням висновків Верховного Суду, наведеними у зазначеній постанові, можна зробити висновок, що відмова у звільненні військовослужбовця за наявності в нього обов`язку щодо догляду за особою з інвалідністю та відсутністю іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд особі з інвалідністю, буде суперечити принципам: державних гарантій соціального захисту (стаття 46 Конституції України); недопущення перешкод у реалізації прав людини (стаття 21 Конституції України); пріоритетності прав осіб з інвалідністю на отримання належного догляду (Закон №875-XII).

Таким чином, при ухвалені рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби повинно бути забезпечено належний баланс між інтересами держави та правами людини.

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини першої статті 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом частин першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність своїх дій щодо відмови позивачу у звільненні його з військової служби через сімейні обставини необхідність здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на суть та характер спірних відносин, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд визнає протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, а також зобов`язує відповідача розглянути повторно рапорт позивача про звільнення з військової служби від 22 липня 2025 року та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Отже, питання про повернення судового збору, сплаченого за подання цього адміністративного позову відповідно до квитанції від 26 серпня 2025 року №3755-3416-7116-4827 (а.с.7) може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Адміністрації Державної прикордонної служби України (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26, ідентифікаційний код юридичної особи 00034039) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України розглянути повторно рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 22 липня 2025 року та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк