Справа № 400/8792/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/8792/23

Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач, Фінансове управління Генштабу ЗСУ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.08.2018 по день фактичного розрахунку - 18.06.2023, але не більш як за шість місяців.

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.08.2018 по день фактичної виплати індексації - 18.06.2023, із розрахунку сум за шість місяців, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої в строки індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації - 18.06.2023.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що проходив службу у Збройних Силах України та наказом начальника Генштабу головнокомандувача ЗСУ від 02.08.2018 №146 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Далі позивач пояснює, що під час звільнення з військової служби і виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним повний розрахунок щодо виплати індексації грошового забезпечення.

Як вказує позивач, 18.06.2023 на виконання рішення суду відповідач здійснив виплату індексації грошового забезпечення.

На думку позивача, оскільки Фінансове управління Генштабу ЗСУ не виплатило йому при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

Також позивач вважає, що відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159) має право на компенсацію втрати частини доходів через порушення строків виплати грошового забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Фінансове управління Генштабу ЗСУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2023 по 19.12.2023 (із розрахунку сум за шість місяців), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись з таким рішенням, Фінансове управління Генштабу ЗСУ подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

По-перше, мотивуючи свої доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянт зазначає про те, що суд під час ухвалення рішення не надав належної оцінки тому факту, що позивач звернувся до суду із пропуском строку, встановленого статтею 233 КЗпП.

Окрім цього, апелянт зазначає про те, що в порушення норм процесуального права, він як відповідач, не був належним чином повідомлений про розгляд справи та відкриття провадження у цій справі, внаслідок чого позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами та обов`язками, відповідно до положень статті 44 КАС України.

На думку апелянта, відповідно до вимог пункту 3 частини 3 та 4 статті 317 КАС України такі порушення судом норм процесуального права свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду.

Окрім цього, апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Мотивуючи свою позицію апелянт зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми КЗпП України не розповсюджуються.

Апелянт посилається також на те, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, оскільки позивач своєчасно не скористався правом на оскарження виплачених сум, а тому до апелянта не може бути покладена відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику усіх належних сум.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частини 5 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу Збройних Силах України.

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Силах України від 02.08.2018 №146 відповідно до пункту «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_1 , звільнений наказом від 06.07.2018 №417, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.08.2018.

Станом на день виключення позивача зі списків особового складу, з останнім не проведений повний розрахунок, зокрема, не виплачена індексація грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 28.02.2018, що стало підставою для звернення за судовим захистом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 у справі №400/4703/21 позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано Фінансове управління Генштабу ЗСУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

18.06.2023, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/8792/23 позивач отримав виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 81 362,86 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільнені, та компенсації втрати частини доходів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача відповідачем не проведений з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а не виконання такого обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Суд вважав, що належним способом відновлення прав ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2023 по 19.12.2023 (із розрахунку сум за шість місяців), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.

Водночас, суд вважав, що вимоги про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації відповідно до норм Закону№2050-ІІІ, є передчасними, у зв`язку з чим в задоволенні таких вимог відмовив.

По перше колегія суддів вважає необхідним надати відповідь на доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, не надання судом першої інстанції належної оцінки тому факту, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до суду, колегія суддів керується наступним.

Частина 1 статті 122 КАС України передбачає, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що 18.06.2023 відповідач, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/4703/21, виплатив позивачеві індексацію грошового забезпечення у розмірі 81362,86 грн.

Згідно матеріалів справи із позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 18.07.2023.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду, у зв`язку з чим наведені доводи апелянта визнає безпідставними.

Також в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що в порушення норм процесуального права, він як відповідач не був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі внаслідок чого позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами та обов`язками, відповідно до положень статті 44 КАС України.

На думку апелянта в силу вимог пункту 3 частини 3 та 4 статті 317 КАС України таке порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду.

Відповідаючи на вказаний довід апелянта колегія суддів враховує, що згідно матеріалів справи, позовна заява з додатками була направлена на електронну адресу, яку зазначив у позові ОСОБА_1 , зокрема, на адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, як зазначає відповідач, правильною електронною адресою Фінансового управління Генштабу ЗСУ є: .

Водночас, матеріали справи не містять докази направлення ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви на вказану адресу, так само як і докази надсилання судом документів через систему «Електронний суд».

Також матеріали справи не містять докази про отримання відповідачем копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, що свідчить про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Аналізуючи наведені норми процесуального права та матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався приписів частини 4 статті 9 КАС України, оскільки зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, в тому числі перевірки адреси направлення судової кореспонденції, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому процесі.

Відповідно до положень пункту 3 частини 3 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином сповіщений про розгляд справи, є цілком обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини свідчать про те, що в даному випадку мало місце порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Водночас, оцінюючи висновки суду першої інстанції в частині дотримання судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів керується наступним.

Так, в апеляційній скарзі Фінансове управління Генштабу ЗСУ зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, не поширюється дія КЗпП України.

Оцінюючи вказаний довід колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульоване питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів доходить висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно того, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, КЗпП України не поширюється, є безпідставними та суперечать наведеним вище нормам законодавства та сталій практиці Верховного Суду.

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Силах України від 02.08.2018 №146 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.08.2018.

18.06.2023, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/8792/23 позивач отримав виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 81 362,86 грн.

Отже, оскільки позивачу усі належні йому суми не були виплачені під час звільнення, слід констатувати, що останній набув право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Оцінюючи висновки суду про відмову у задоволенні вимог позивача щодо виплати компенсації втрати частини доходу через виплату індексації грошового забезпечення, нарахованої на виконання рішення суду, колегія суддів зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати врегульоване Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі і вище Закон №2050-ІІІ).

Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

У розумінні Закону № 2050-ІІІ заробітна плата (грошове забезпечення) є доходом громадянина, вона не носить разового характеру навіть у випаду її присудження за рішенням суду.

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статтях 3, 4 Закону № 2050-ІІІ формулювання доводить, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, та означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

За змістом статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Пункти 1,2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексі інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлений (визначений) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

Як мовилося вище, 18.06.2023 на виконання судового рішення у справі №400/4703/21, відповідач виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 81362,86 грн., а відтак, останній набув право на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

При цьому, варто зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи, у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Таким чином, слід констатувати, що доводи Фінансового управління Генштабу ЗСУ лише частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для часткового задоволення апеляції.

При цьому, враховуючи зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що порушені права позивача мають бути відновлені шляхом визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача здійснити такі виплати в межах шести місяців, а також визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації втрати доходів та зобов`язати відповідача здійснити виплату такої компенсації.

Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Пункт 3 частини 3 статті 317 КАС України визначає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки апелянт мотивує свою апеляційну скаргу саме такою підставою, та враховуючи те, що встановлені апеляційним судом обставини свідчать про обґрунтованість цих доводів, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України задовольнити частково.

Скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше ніж за шість місяців, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої в строки індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко