Справа № 480/2735/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 р. Справа № 480/2735/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 (головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета) у справі №480/2735/25

за позовом ОСОБА_1

до Військова частина НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, а саме не розгляд рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати командування Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України розглянути у визначені нормами чинного законодавства строки рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 .

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2025 року позов задоволено.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтоване , висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

В даному випадку відповідачем не порушено прав і законних інтересів позивача, оскільки позивачем порушено процедуру звернення з рапортом по команді.

Крім того, посилається на те, що позивачем не надано відповідачу доказів відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Також зазначає, що суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст.2 КАС України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством, а тому підстав для задоволення вимоги зобов`язального характеру не має.

Вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому не має підстав для задоволення вимог позивача.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Позивач подав рапорт від 10.10.2024 командиру механізованої роти військової частини НОМЕР_2 , щодо звільнення з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26, а також абз.12 п. 3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, за відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Однак, відповідачем не розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби.

Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, а саме не розглянуто його рапорт про звільнення з військової служби, звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджуються факт задоволення чи відмови командира з питання звільнення позивача з військової служби, зокрема прийняття рішення за результатом розгляду рапорту позивача щодо звільнення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому продовжений та діє станом на час розгляду справи.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Приписами абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно ч.7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Відповідно до абз.2 п.12 Положення №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до абз.4 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Колегія суддів зазначає, що за наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

За приписами Положення №1153/2008 уповноваженою особою на прийняття та оголошення наказів про звільнення, а також розгляд рапортів, є командир (начальник) військової частин.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2025 року у справі №280/7446/24 вказував на те, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).

Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.

Праву військовослужбовця на звернення до безпосереднього командира для вирішення питання службового чи особистого характеру кореспондує обов`язок військового командира відреагувати на поданий рапорт.

Наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про його звільнення чи відмова у задоволенні рапорту.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.07.2025 року у справі №580/6020/22.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо звільнення з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст.26, а також абз.12 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с.10-14), додавши до нього документи на підтвердження обставин звільнення з військової служби.

Вказаний вище рапорт направлений позивачем на адресу відповідача та вручений останньому за довіреністю, що підтверджується скріншотом з сайту АТ "Укрпошта" (номер поштового відправлення 865 (а.с.60-62).

Разом із тим, доказів того, що за наслідками розгляду вказаного рапорту по ньому прийнято рішення уповноваженою особою відповідача (командиром Військової частини НОМЕР_1 ), яка має право на прийняття таких рішень, матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції вчинено дії щодо з`ясування питання розгляду рапорту позивача, ухвалами від 08.04.2025 та 02.06.2025 витребувано у відповідача рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби, але вимоги суду відповідачем не виконані, відповідного рішення не надано до суду.

Відтак, матеріалами справи не підтверджуються факт звільнення позивача з військової служби чи надання останньому відповідачем (командиром Військової частини НОМЕР_1 ) обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту (заяви).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17 протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу чи його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону (або ж іншого нормативно-правового регулювання) віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Відтак, оскільки позивачем подано рапорт, що стосується питання звільнення його з військової служби, а командир Військової частини НОМЕР_1 , який має повноваження щодо прийняття відповідного рішення за результатами розгляду такого рапорту не прийняв, відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

Посилання скаржника на порушення позивачем процедури звернення з рапортом по команді колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це не спростовує обов`язку відповідача на прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду рапорту позивача щодо звільнення останнього з військової служби.

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем доказів на обґрунтування вказаної ним підстави звільнення з військової служби колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не слугували підставою відмови або не розгляду рапорту позивача.

Щодо клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи та дослідження судом доданих до скарги документів, які стосуються звернення позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ч.4 ст.308 КАС України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки відповідачем не надано докази неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, останні не приймаються судом апеляційної інстанції.

Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність власної бездіяльності.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не порушено прав і законних інтересів позивача, оскільки він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, є необґрунтованими.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність належним чином оформленого рішення або мотивованої відмови по суті звернення (рапорту) позивача, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому правильними є висновки суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді та неприйнятті відповідного рішення по суті рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Доводи апеляційної скарги щодо втручання суду в дискреційній повноваження відповідача, колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Судом першої інстанції покладено обов`язок на відповідача розглянути рапорт позивача, а не прийняти конкретне рішення, що свідчить про відсутність втручання суду в дискреційні повноваження відповідача.

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним і відповідає завданню адміністративного судочинства.

Відтак, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду такого рапорту.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України, відсутні правові підстави задоволення вимог скаржника про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 у справі №480/2735/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц В.А. Калиновський