Справа № 480/6559/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 р.Справа № 480/6559/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 р. (ухвалену суддею Сидорук А.І.) по справі № 480/6559/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити позивачу пенсію за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 20.12.1997 р. до 15.12.2000 р., з 08.02.2001 р. до 27.12.2001 р., з 08.02.2007 р. до 08.08.2008 р., з 15.09.2008 р. до 12.07.2010 р., з 13.07.2010 р. до 06.11.2013 р., з 09.01.2014 р. до 02.08.2017 р., з 15.08.2017 р. до 20.04.2018 р., з 07.06.2018 р. до 23.09.2020 р., з 24.09.2020 р. до 09.03.2021 р., з 10.02.2022 р. до 26.04.2022 р., з 06.05.2022 р. до 13.12.2022 р., з 04.02.2002 р. до 12.07.2010 р., а також трудову книжку колгоспника від 05.12.1982 р.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 01.07.2024 р. № 45; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його роботи: з 20.12.1997 р. до 15.12.2000 р.; з 08.01.2001 р. до 27.12.2001 р.; з 04.02.2002 р. до 28.04.2002; з 08.02.2007 р. до 08.08.2008 р.; з 15.09.2008 р. до 12.07.2010 р.; з 13.07.2010 р. до 06.11.2013 р.; з 09.01.2014 р. до 02.08.2017 р.; з 15.08.2017 р. до 20.04.2018 р.; з 07.06.2018 р. до 23.09.2020 р.; з 24.09.2020 р. до 09.03.2021 р.; з 10.02.2022 р. до 26.04.2022 р.; з 06.05.2022 р. до 13.12.2022 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву від 23.06.2024 р. ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про пенсійне забезпечення», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 23.06.2024 звернувся із заявою до Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за віком.

За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області 01.07.2024 р. прийнято рішення № 45 про відмову у призначенні пенсії, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж, та до страхового стажу позивача не зараховано періоди з 20.12.1997 р. до 15.12.2000 р., з 08.01.2001 р. до 27.12.2001 р., з 08.02.2007 р. до 08.08.2008 р., з 15.09.2008 р. до 12.07.2010 р., з 13.07.2010 р. до 06.11.2013 р., з 09.01.2014 р. до 02.08.2017 р., з 15.08.2017 р. до 20.04.2018 р., з 07.06.2018 р. до 23.09.2020 р., з 24.09.2020 р. до 09.03.2021 р., з 10.02.2022 р. до 26.04.2022 р., з 06.05.2022 р. до 13.12.2022 р., оскільки при призначенні пенсії громадянам, які працювали на території РФ, стаж можливо зарахувати до 31.12.1991 р. Також до страхового стажу не зараховано період з 04.02.2002 р. до 12.07.2010 р., оскільки відсутня дата та наказ при звільненні з роботи.

Не погодившись із вищевказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючі частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення пенсійного органу є необґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та належним способом захисту прав позивача є зарахування його трудового стажу та повторний розгляд його заяви про призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спеціальними законами, які визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (в подальшому - Закон № 1058-IV) та Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. №1788-XII.

Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Статтею 26 Закону № 1058-IV встановлені умови призначення пенсії за віком. Зокрема, за загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності відповідного страхового стажу, визначеного у даній статті.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закон № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону № 1058-IV, призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку. У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком, територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Згідно із статті 56 Закону № 1788-ХІІ), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до ст. 101 Закону № 1788-ХІІ, органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (в подальшому - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно із п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового, спеціального стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 20 Порядку № 637.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 391 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р. пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до ст. ст. 3, 5, 6 Угоди усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди. Призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно із частиною 2 статті 13 вказаної Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що порушення колишнім роботодавцем позивача законодавства щодо оформлення трудової книжки, не залежали та не залежать від волевиявлення позивача, а отже не може впливати на його право на пенсійне забезпечення.

Судовим розглядом встановлено позивач у період з 1978 р. до 1982 р. працював в колгоспі, що підтверджується трудовою книжкою колгоспника від 05.12.1982 р., у періоди з 20.12.1997 р. до 15.12.2000 р., з 08.01.2001 р. до 27.12.2001 р., з 08.02.2007 р. до 08.08.2008 р., з 15.09.2008 р. до 12.07.2010 р., з 13.07.2010 р. до 06.11.2013 р., з 09.01.2014 р. до 02.08.2017 р., з 15.08.2017 р. до 20.04.2018 р., з 07.06.2018 р. до 23.09.2020 р. , з 24.09.2020 р. до 09.03.2021 р., з 10.02.2022 р. до 26.04.2022 р., з 06.05.2022 р. до 13.12.2022 р. працював на території РФ, що підтверджується трудовою книжкою позивача, копія якої знаходиться в матеріалах справи.

Згідно із записом трудової книжки за № 11, то 04.02.2002 р. позивача прийнято водієм в автоколону, а відповідно до запису № 12 - звільнено за власним бажанням, що підтверджується записами трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 17.09.1894 р.

Позивач у письмових поясненнях від 28.04.2025 р. зазначає, що 04.02.2002 р. був прийнятий в ЗАО «895 УНР» на роботу водієм автобуса, де пропрацював 3 місяці.

Також, як вбачається з записів в трудовій книжці позивача про прийом позивача на роботу 04.02.2002 р., а в записі № 12 - про звільнення позивача з такої роботи, без зазначення дати звільнення та підстави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 04.02.2002 р. до 28.04.2002 р.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що деякі недоліки в заповненні трудової книжки не може бути самостійною підставою для незарахування спірних періодів до страхового стажу позивача та позивач не несе відповідальність за недоліки заповнення трудової книжки роботодавцем.

Таким чином, спірний період трудового стажу підтверджується записами в трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться в матеріалах справи.

Відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів, що дані трудової книжки про підтвердження трудового стажу містять неправдиві або недостовірні відомості.

Крім того, за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в поставні Верховного Суду від 04.07.2023 р. у справі № 580/4012/19.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 01.07.2024 р. № 45; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати позивача до страхового стажу періоди його роботи: з 20.12.1997 р. до 15.12.2000 р.; з 08.01.2001 р. до 27.12.2001 р.; з 04.02.2002 р. до 28.04.2002 р.; з 08.02.2007 р. до 08.08.2008 р.; з 15.09.2008 р. до 12.07.2010 р.; з 13.07.2010 р. до 06.11.2013 р.; з 09.01.2014 р. до 02.08.2017 р.; з 15.08.2017 р. до 20.04.2018 р.; з 07.06.2018 р. до 23.09.2020 р.; з 24.09.2020 р. до 09.03.2021 р.; з 10.02.2022 р. до 26.04.2022 р.; з 06.05.2022 р. до 13.12.2022 р.; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву позивача від 23.06.2024 р. про призначення пенсії та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 р. по справі № 480/6559/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 22.10.2025 року