Справа № 990/242/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №990/242/23

адміністративне провадження № П/990/242/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Желєзного І.В., Загороднюка А.Г., Мацедонської В.Е., Соколова В.М.

секретаря судового засідання: Мамчича Р.В.,

за участю представника відповідача Белінської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги

1. У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просила:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ;

- стягнути на її користь із ВРП суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року в розмірі 560 956,99 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Фактичні обставини справи

2. Указом Президента України від 13 серпня 2002 року № 712/2002 ОСОБА_1 призначено суддею Дергачівського районного суду Харківської області строком на п`ять років та наказом начальника Харківського обласного управління юстиції від 09 вересня 2002 року №02-7/90 зараховано до штату Дергачівського районного суду Харківської області на посаду судді.

3. 16 березня 2004 року ОСОБА_1 прийняла присягу судді.

4. Указом Президента України від 25 липня 2006 року № 640/2006 призначено ОСОБА_1 у межах п`ятирічного строку на посаду судді апеляційного суду Харківської області.

5. Верховна Рада України постановою від 22 травня 2008 року № 296-VІ обрала ОСОБА_1 суддею апеляційного суду Харківської області безстроково.

6. Рішенням XV чергового з`їзду суддів України від 06 березня 2018 року ОСОБА_1 обрана членом ВРП та наказом Голови ВРП від 19 березня 2008 року № 96-к зарахована до штату ВРП.

7. Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 переведена на роботу на посаді судді Харківського апеляційного суду.

8. Рішенням ВРП від 09 вересня 2021 року № 1963/0/15-21 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Харківського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

9. Рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року № 165/0/15-22 звільнено позивача з посади члена ВРП за власним бажанням 23 лютого 2022 року та відраховано зі штату ВРП.

10. Згідно з довідкою ВРП від 30 липня 2021 року № 41 розмір нарахованої ОСОБА_1 у 2020 році винагороди із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону №553-IX, склав 2 025 017,53 грн, а розмір винагороди, розрахований без застосування цих обмежень, що мав бути виплачений за 2020 рік, - 2 585 974,52 грн.

11. 21 грудня 2021 року позивачка звернулась до ВРП із заявою про проведення виплати нарахованої винагороди члена ВРП з 18 квітня по 27 серпня 2020 року включно, вказуючи на неправомірність застосування положень Закону №553-IX, визнаного в подальшому неконституційним. Листом від 19 січня 2022 року ВРП відмовила у задоволенні прохання позивача вказуючи на правомірність дій у спірний період.

Рух справи

12. Ухвалою від 05 жовтня 2023 року Верховний Суд прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 і відкрив провадження у справі №990/242/23 (провадження №П/990/242/23). Розгляд справи вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

13. Зважаючи на викладені ВРП у відзиві аргументи та повідомлені обставини, з огляду на норми процесуального закону, Суд ухвалою від 31 жовтня 2023 року вирішив розглядати справу №990/242/23 (провадження №П/990/242/23) у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 07 грудня 2023 року об 11:30 год.

14. Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ВРП про об`єднання справи №990/242/23 в одне провадження зі справами №990/233/23, №990/234/23, №990/235/23, №990/241/23, №990/244/23.

15. Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправними дій та стягнення коштів залишено без руху. Надано ОСОБА_1 строк у п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліку позовної заяви, зазначеного у мотивувальній частині ухвали (звернулася до суду з пропуском строку та не заявила клопотання про його поновлення, надано можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із наведенням поважних причин його пропущення). Роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк, позовна заява підлягає залишенню без розгляду згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

16. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2024 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року №163/0/78-24 у зв`язку із тривалою тимчасовою непрацездатністю судді Кашпур О.В. та з метою дотриманням строків розгляду судових справ, визначено новий склад колегії суддів: головуюча суддя (суддя-доповідач) Білак М.В., судді: Губська О.А., Загороднюк А.Г., Мацедонська В.Е., Соколов В.М. для розгляду справи №990/242/23.

17. Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року прийнято до провадження матеріали адміністративної справи №990/242/23 (адміністративне провадження №П/990/242/23) та призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 18 березня 2024 року о 12:00 год.

18. У судовому засіданні 18 березня 2024 року у зв`язку з клопотанням позивача про відкладення розгляду справи через хворобу, розгляд справи відкладено на 20 травня 2024 року о 12:30 год.

19. У судовому засіданні 20 травня 2024 року оголошено перерву до 08 липня 2024 року до 12:00 год.

20. Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2024 року визначено дату розгляду справи у відкритому судовому засіданні 14 жовтня 2024 року о 12.00 год.

21. У судовому засіданні 14 жовтня 2024 року у зв`язку з заявленим позивачем клопотанням відкладено розгляд справи до 14 листопада 2024 року до 15.30 год.

22. Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ВРП про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду та у судовому засіданні оголошено перерву до 20 січня 2025 року.

23. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 січня 2025 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 17 січня 2025 року №63/0/78-25 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Губської О.А., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи, визначено новий склад колегії суддів: головуюча суддя (суддя-доповідач) Білак М.В., судді: Загороднюк А.Г., Соколов В.М., Мацедонська В.Е., Желєзний І.В. для розгляду справи №990/242/23.

24. Судове засідання, призначене на 20 січня 2025 року на 12.00 год. не відбулося у зв`язку з оголошення сигналу «Повітряна тривога». Визначено дату наступного судового засідання на 20 лютого 2025 року о 15.30 год.

25. У судовому засіданні 20 лютого 2025 року було здійснено перехід до розгляду справи по суті та доповіді сторін щодо змісту позовних вимог, позивач та представник відповідача надали свої пояснення. Оголошено перерву по справі до 07 квітня 2025 року до 12.00 год.

26. У зв`язку з оголошенням сигналу «Повітряна тривога» у позивача була відсутня можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 07 квітня 2025 року, а тому визначено наступну дату судового засідання на 22 травня 2025 року о 15.30 год.

27. В телефонному режимі 22 травня 2025 року о 15.20 год позивач повідомила секретарю судового засідання інформацію, відповідно до якої на момент здійснення дзвінка у місті Харкові та Харківській області понад 2 години триває повітряна тривога, а тому у неї відсутня можливість взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Просила суд відкласти розгляд справи на іншу дату (про що секретарем судового засідання підготовлено телефонограму).

28. У судовому засіданні 22 травня 2025 року у зв`язку з відсутністю у позивача можливості взяти участь в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) через оголошення сигналу «Повітряна тривога» по справі оголошено перерву до 09 червня 2025 року до 12.00 год.

29. Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2025 року визначено дату розгляду справи №990/242/23 у відкритому судовому засіданні 25 вересня 2025 року о 15.30 год.

30. 25 вересня 2025 року позивач у системі «Електронний суд» сформувала заяву, в якій, зважаючи на обставини безпекової ситуації у м. Харкові, де систематично оголошуються повітряні тривоги, що фактично унеможливлює безпечну та повноцінну участь у судових засіданнях, у тому числі і в режимі відеоконференції, просить здійснити розгляд справи без її участі.

31. У судовому засіданні 25 вересня 2025 року суд задовольнив клопотання позивача, дослідив докази у справі та визначив наступну дату судового засідання на 20 жовтня 2025 року о 12.30 год.

Позиція позивача та інших учасників справи

32. На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року ВРП незаконно обмежувала їй винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, зважаючи на норми Закону України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

33. Так, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, яка установила, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

34. Проте Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

35. Таким чином, позивач вважає, що з 18 квітня 2020 року розмір її винагороди як члена ВРП був неправомірно обмежений десятьма мінімальними заробітними платами, станом на 1 січня 2020 року. У той же час з 28 серпня 2020 року виплата винагороди у повному обсязі була відновлена.

36. На звернення з заявою про приведення нарахованої винагороди у спірний період у відповідність до вимог статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ отримала лист з відмовою, а тому була змушена звернутися за судовим захистом.

37. Оскільки розмір її винагороди члена ВРП як судді складав розмір суддівської винагороди, який має визначатися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ, то вважає що зміна її розміру у спосіб, відмінний від внесення змін до цього Закону, є протиправною, а застосування ВРП при нарахуванні та виплаті у спірний період винагороди члена ВРП положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону №553-IX - порушенням гарантій незалежності судді.

38. Також позивач звертає увагу на те, що Верховний Суд, переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справах, предметом спору у яких була правомірність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», неодноразово звертав увагу на те, що порядок визначення розміру суддівської винагороди регулюється статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ, який є спеціальним законом, а норми інших законодавчих актів в силу положень статті 130 Конституції України до цих правовідносин застосовуватися не можуть (постанова від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, від 20 жовтня 2021 року у справі № 580/4201/20, від 05 травня 2022 року у справі № 160/16362/20, від 27 лютого 2023 року у справі № 340/6875/21). Також у вказаних постановах Верховний Суд констатував протиправність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону № 553-ІХ як такого, що вчинене всупереч положенням статті 130 Конституції України.

39. Відповідно до довідки ВРП від 30 липня 2021 року № 41 розмір нарахованої у 2020 році винагороди із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону №553-IX, склав 2 025 017,53 грн, а розмір винагороди, розрахований без застосування цих обмежень, що мав бути виплачений за 2020 рік, - 2 585 974,52 грн. Відповідно різниця за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року складає 560 956,99 грн, що, на переконання позивача, має бути стягнута на її користь з ВРП як головного розпорядника бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, у тому числі і виплати винагороди членів ВРП.

40. У судових засіданнях позивач підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити.

41. Від ВРП надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовної заяви.

42. Відповідач звертав увагу на те, що з 18 квітня 2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону №553-IX було обмежено винагороду членам ВРП, а з 28 серпня 2020 року у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України рішення № 10-р/2020 скасовано таке обмеження.

43. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Жодних положень стосовно іншої дати скасування змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» або механізму виплати грошових коштів в частині обмежень винагороди членам ВРП Рішення Конституційного Суду України не містить, як і не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення.

44. Кошти, які не були використані внаслідок застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону № 553-ІХ, наприкінці 2020 року були повернуті до Державного бюджету України відповідно до вимог частини дванадцятої статті 23 Бюджетного кодексу України.

45. Просив відхилити доводи позивача щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду при вирішенні спорів законності обмеження суддівської винагороди з огляду на їх нерелевантність спірним правовідносинам. Так, згідно Закону України «Про Вищу раду правосуддя» член ВРП отримує винагороду члена ВРП, а не суддівську винагороду у розумінні Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

46. Вважає, що ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому підстави для визнання протиправними їх дій щодо обмеження нарахування та виплати винагороди члена ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року відсутні.

47. Також відповідач звертає увагу на те, що бюджетними призначеннями на 2021, 2022, 2023 роки не були передбачені кошти для перерахунку та виплати винагороди членів ВРП за 2020 рік.

48. Представник відповідача у судових засіданнях підтримав зазначене у відзиві на позовну заяву обґрунтування незгоди з позовними вимогами ОСОБА_1 .

49. Позивач надіслала відповідь на відзив, у якому вказувала на помилковість позиції відповідача та неправильне застосування ним норм матеріального права.

50. Зазначала про безпідставність посилання ВРП на обставини щодо дати визнання неконституційними положень Закону №553-ІХ, оскільки як у період до прийняття Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, так і після, розмір винагороди члена ВРП в силу відсилочної норми статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначався спеціальним законом - Законом України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402-VІІІ, положення якого у відповідній частині упродовж спірного періоду були незмінними.

51. Зважаючи на те, що встановлення розміру винагороди члена ВРП у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду визначено статтею 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» саме як гарантія діяльності членів ВРП, а також виходячи з того, що за нею як за суддею при відрядженні до ВРП зберігалися гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів, вважає, що зміна розміру винагороди члена ВРП у спосіб, відмінний від внесення змін до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VІІІ, є протиправною, а застосування ВРП при нарахуванні та виплаті у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 553-ІХ - порушенням встановлених частиною другою статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» гарантій діяльності і як судді, і як члена ВРП.

52. Також звертала увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) у якому Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

53. Таку ж правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 21 вересня 2023 року у справі №260/3564/22, від 26 квітня 2023 року у справі №420/19450/21, від 26 травня 2022 року у справі №802/4528/13-а.

54. 20 травня 2024 року позивач надіслала додаткові пояснення, в яких вказувала на те, що згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 визначені Конституцією та законам України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

55. Аналогічні за змістом положення були також відображені у Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (абзац третій пункту 7 мотивувальної частини) та у Рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (абзац другий пункту 7.2 мотивувальної частини).

56. 26 березня 2024 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 3-р(ІІ)/2024 (справа про єдиний статус суддів в Україні), в якому наголошено, що єдиний статус суддів означає однаковість юридичного становища суддів в усіх аспектах, передусім однаковість їх гарантій незалежності та недоторканості прав і обов`язків, вимог, обмежень, заборон та відповідальності. Водночас забезпечення гарантій незалежності та недоторканості суддів має базуватися на принципі єдиного статусу суддів, який не допускає, зокрема, вибірковості у забезпеченні цих гарантій та зниження їх рівня певної категорії суддів, що не сприяє чиненню правосуддя неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними судами, реалізації конституційного права на судовий захист (абзац третій пункту 4.2 мотивувальної частини).

Незалежне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, зокрема, й право на винагороду судді, та інші конституційні гарантії їх незалежності та недоторканості поширено на всіх суддів і мають бути забезпечені державою на основі принципу єдиного статусу суддів без будь-якого зниження рівня таких гарантій (абзац четвертий пункту 5.1 мотивувальної частини рішення).

57. Ідентичний рівень конституційної захищеності та однаковість гарантій матеріального забезпечення суддів, що чинять правосуддя, та суддів, відряджених до ВРП для виконання повноважень членів ВРП на підставі Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VІІІ, закріплені в положеннях частини п`ятої статті 54 цього Закону.

58. Позивач наводить приклад практичної реалізації положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402-VІІІ та Закону України «Про Вищу раду правосуддя» з боку ВРП під час нарахування та виплати винагороди членам ВРП-суддям у період з 07 листопада 2019 року - після набрання чинності Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського самоврядування». Так, при нарахуванні та виплаті винагороди тим суддям, які були відряджені до ВРП із судів та розмір винагороди члена ВРП яких після набрання чинності Законом № 193-ІХ став меншим за розмір їх суддівської винагороди, ВРП керувалась положеннями абзацу другого статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та частини п`ятої статті 54 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402-VІІІ та виплачувала винагороду члена ВРП саме у розмірі суддівської винагороди.

59. Вважає що аналогічний механізм матеріального забезпечення мав діяти і у спірний період.

60. Також просила при вирішенні спірного питання врахувати сталу судову практику Верховного Суду, сформовану як судом касаційної інстанції за результатами розгляду справ, предметом яких була виплата недоплаченої суддівської винагороди діючим суддям.

61. Сума, яку позивач просить стягнути з ВРП на її користь, є частиною винагороди члена ВРП, невиплаченою за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, належить до виплати в силу вимог частини другої статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VІІІ, а також є сумою, яку вона розраховувала отримати від ВРП у день звільнення з огляду на наявність у роботодавця обов`язку її виплатити. У спірному випадку належна до виплати сума повністю відповідає усім ознакам та умовам, передбаченим статтею 116 Кодексу законів про працю України. Той факт, що залишок коштів, утворений внаслідок застосування ВРП статті 29 Закону №553-ІХ, був повернутий до Державного бюджету України на виконання положень Бюджетного кодексу України, не змінює статусу зазначених сум як таких, що належали до виплати та не були виплачені при її звільненні.

62. 02 липня 2024 року через систему «Електронний суд» відповідачем сформовано додаткові пояснення, в яких просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 23 травня 2024 року у справі №990/235/23, та відмовити у задоволенні позовних вимог.

63. Вказував, що Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у ВРП не було правових підстав для нарахування ОСОБА_2 винагороди члена ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час положень частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону № 553-ІХ. За встановлених у справі обставин та відповідного нормативно-правового регулювання Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками суду першої інстанції про протиправність дій ВРП щодо нарахування позивачці у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Оскільки в цей період обмежувальні положення статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону №553-ІХ були чинними, з урахуванням вимог статті 19 Конституції України не можна визнати, що ВРП як орган державної влади діяла не на підставі та не в межах повноважень, чи не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погодилась Велика Палата Верховного Суду і з висновками суду першої інстанції про фактичне ототожнення понять «суддівська винагорода» та «винагорода члена ВРП».

64. 14 листопада 2024 року в системі «Електронний суд» позивач сформувала додаткові пояснення, в яких зазначала, що правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України (від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 208 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 04 грудня 2018 року № 11-рп/2018 та інші), у яких Суд неодноразово вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою її статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

65. Аналізуючи вказані рішення Конституційного Суду України, позивач вважає що діючий суддя у зв`язку з призначенням членом ВРП та відрядженням до ВРП не втрачає свого статусу судді. Відповідно, усі конституційні гарантії незалежності судді, включаючи гарантії матеріального забезпечення, за ним зберігаються.

66. Наголошувала на тому, що була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП з 06 березня 2018 року як діюча суддя Харківського апеляційного суду, що обумовлює збереження за таким суддею - членом ВРП, конституційних гарантій, визначених для суддів.

67. 21 травня 2025 року представник відповідача через підсистему «Електронний суд» надіслав клопотання про долучення до матеріалів справи №990/234/23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2025 року у справі №990/234/23, врахування правової позиції, викладеної в цій постанові, та відмову у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ВРП в повному обсязі.

68. У свою чергу позивач 25 вересня 2025 року сформувала у системі «Електронний суд» додаткові пояснення, відповідно до яких під час розгляду справи за її позовом просить врахувати висновки окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду у справі №990/234/23.

Оцінка доводів учасників справи та висновки Верховного Суду

69. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

70. Стаття 131 Конституції України встановлює, що в Україні діє ВРП.

71. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначається Законом України «Про Вищу раду правосуддя», відповідно до статті 1 якого ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

72. ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

73. Згідно з пунктом 16 статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України.

74. Статтею 6 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначені вимоги та обмеження щодо членів ВРП, зокрема: члени ВРП, крім Голови Верховного Суду, здійснюють свої повноваження на постійній основі; на членів ВРП поширюються вимоги та обмеження, встановлені законодавством у сфері запобігання корупції; члени ВРП у своїй діяльності та поза її межами повинні дотримуватися встановлених для судді етичних стандартів; член ВРП не має права суміщати свою посаду з будь-якою посадою в органі державної влади або органі місцевого самоврядування, органі суддівського, адвокатського чи прокурорського самоврядування, зі статусом народного депутата України, депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, міської, районної у місті, сільської, селищної ради, з підприємницькою діяльністю, обіймати будь-яку іншу оплачувану посаду (крім посади Голови Верховного Суду), виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу або отримувати іншу винагороду, крім винагороди члена ВРП (за винятком здійснення викладацької, наукової чи творчої діяльності та отримання винагороди за неї), а також входити до складу керівного органу чи наглядової ради юридичної особи, що має на меті одержання прибутку; член ВРП не може належати до політичних партій, професійних спілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності; член ВРП, який є суддею, не може здійснювати правосуддя (крім Голови Верховного Суду); на час здійснення суддею, прокурором, адвокатом повноважень члена ВРП він не може брати участі в органах суддівського, адвокатського чи прокурорського самоврядування.

75. Гарантії діяльності членів ВРП визначені статтею 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: на час виконання повноважень члени ВРП з числа суддів та прокурорів відряджаються до ВРП із збереженням за ними посад, які вони обіймали на момент обрання (призначення) членами ВРП; розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду; розмір винагороди члена ВРП, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду; виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України; члену ВРП, який не є суддею, надається відпустка та допомога на оздоровлення відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; член ВРП у своїй діяльності є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

76. Аналіз наведених положень, зокрема Закону України «Про Вищу раду правосуддя», свідчить про те, що законодавець установив обсяг гарантій членів ВРП та визначив, що на членів ВРП розповсюджуються гарантії суддів, які передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII. Однією із цих гарантій незалежності членів ВРП є розмір їх винагороди на рівні посадового окладу судді Верховного Суду.

77. У обґрунтування позовних вимог та своєї незгоди з діями ВРП щодо обмеження нарахування та виплати у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП, ОСОБА_1 посилалась на практику Верховного Суду стосовно виплат суддівської винагороди, якою визнано протиправність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону №553-ІХ, як такого, що вчинене всупереч положенням статті 130 Конституції України.

78. Тобто фактично позивач ототожнює поняття «суддівська винагорода» та «винагорода члена ВРП», наполягаючи на ідентичності рівня їх конституційної захищеності та однаковості гарантій матеріального забезпечення.

79. Вирішуючи спір у подібних правовідносинах у справі №990/234/23, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 травня 2025 року не погодилася з інтерпретацією позивача про фактично тотожність, практичну «однаковість» гарантій для суддів, установлених Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI, та членів ВРП.

80. Свою правову позицію Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала тим, що відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативними актами.

81. Водночас у статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» йдеться про інший вид винагороди, а саме винагороду члена ВРП, яка йому встановлюється на час виконання його повноважень.

82. ВРП є колегіальним органом, більшість складу якого компонується з числа суддів, що покликаний - якщо стисло окреслити статус ВРП (стаття 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя») - сприяти правосуддю. Цей державний орган хоча інституційно дотичний до судової влади, та все ж не є тим органом, який реалізує основну функцію суду (суддів), яка якраз і робить їх окремою «гілкою» влади, тобто судочинства.

83. Велика Палата Верховного Суду у справі №990/234/23 підкреслила, що винагорода судді, розмір якої визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI, має не тільки інше призначення, а радше іншу правову природу, аніж винагорода члена ВРП: винагорода судді є гарантією незалежності суду (суддів) як гілки державної влади, яка виявляється у правосудді, яке «здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства» (частина перша статті 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII). ВРП, статус якої теж визначений в Конституції України, не наділена тими самими функціями, що й суд (судді), що дозволяє констатувати також і відмінність правового статусу судді як носія судової влади від правового статусу члена ВРП.

84. Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що гарантії незалежності судді пов`язані передусім із посадою судді, яка передбачає здійснення правосуддя, тоді як гарантії діяльності членів ВРП обумовлюються іншими повноваженнями, які витікають з правового статусу самої ВРП. Іншими словами, інституційні «ролі» названих суб`єктів обумовлюють різний зміст гарантій діяльності цих органів держави, яке засноване на неоднаковому (різному) їх нормативно-правовому регулюванні.

85. Норми Конституції України прямо закріплюють, що розмір винагороди судді має бути визначений у законі про судоустрій, що, таким чином, може надавати Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII прерогативу в застосуванні як такому, який виданий на підставі й на реалізацію конституційних положень. Проте подібний підхід не може бути апробований у ситуації з винагородою члена ВРП, розмір якої визначений в іншому законі [Законі України «Про Вищу раду правосуддя»]. Не може навіть у тому випадку, коли йдеться про члена ВРП, обраного з числа суддів, адже винагорода такого члена ВРП (крім Голови Верховного Суду) пов`язується вже з іншим видом діяльності, ніж здійснення правосуддя, і, що важливо, регламентується іншим законом, ніж про судоустрій.

86. Нормативно-правова «пов`язаність» винагороди члена ВРП з розміром матеріального забезпечення судді Верховного Суду (частина друга статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя») не змінює правового статусу ВРП, а з ним і гарантій діяльності членів ВРП, які на своїй посаді наділені іншими повноваженнями, що спрямовані на «забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції України і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів» (з тексту присяги члена ВРП, частина перша статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

87. Велика Палата Верховного Суду у справі №990/234/23 констатувала, що ВРП не виплачує винагороду судді, тому не може спиратися на приписи статті 130 Конституції України і застосовувати норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI в частині визначення розміру і виплати винагороди члену ВРП. Отже, у випадку з Законом №553-ІХ (яким були внесені зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зокрема доповнено статтею 29) у зв`язку з наведеними приписами частини другої статті 19 Конституції України ВРП як державний орган не могла не виконувати норми цього Закону у питанні виплати винагороди члена ВРП, адже це вимагало вийти за межі (діяти всупереч) установленого чинним (протягом спірного періоду) законом порядку (умов) використання бюджетних коштів.

88. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що повноваження судді визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI, а повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону України «Про Вищу раду правосуддя», прописані саме цим Законом. Ці повноваження є різними. Так само є відмінними за своєю правовою природою суддівська винагорода і винагорода члена ВРП.

89. Вирішуючи спір у справі №990/234/23, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 травня 2024 року у справі №990/235/23 і підстав для відступу від такої позиції Велика Палата не вбачала, попри покликання позивача на її правовий статус як «діючої» судді, якого не мала позивач у вказаній справі.

90. У підсумку Велика Палата Верховного Суду не погодилася із доводами позивача у справі №990/234/23 про те, що ВРП мала ігнорувати норми статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами, а застосовувати норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІI в частині виплати винагороди члену ВРП, який є діючим суддею.

91. Висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №990/234/23, є релевантними до обставин цієї справи, адже правовідносини у цих справах є подібними.

92. Застосовуючи до обставин справи, що розглядається, правові висновки, сформовані Великою Палатою Верховного Суду у справі №990/234/23 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, слід дійти висновку, що ВРП як орган державної влади, коли виконувала вимоги чинного на той час закону, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

93. Посилання позивача на сталу практику Верховного Суду, сформовану за результатами розгляду адміністративних справ у касаційному порядку, предметом яких була виплата недоплаченої суддівської винагороди чинним суддям, не може бути взято до уваги з огляду на її нерелевантність до спірних правовідносин.

94. Щодо клопотання позивача про врахування висновків суддів Великої Палати Верховного Суду, викладених у окремій думці у справі №990/234/23, то слід зазначити, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Керуючись вказаною нормою, колегія суддів застосувала правові висновки, сформовані Великою Палатою Верховного Суду саме у постанові у справі №990/234/23.

95. За вкладених обставин, правового регулювання та практики, сформованої Великою Палатою Верховного Суду у подібних правовідносинах, Суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Розподіл судових витрат

96. З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову та за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 241-246, 250, 255, 257, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 22 жовтня 2025 року.

Рішення ухвалено з окремою думкою.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

І.В. Желєзний

А.Г. Загороднюк

В.Е. Мацедонська

В.М. Соколов,

Судді Верховного Суду