Справа № 380/7818/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/7818/24 пров. № А/857/32946/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Гуляка В.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Сидор Н.Т. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у зарахуванні йому до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 31.07.2001 до 30.07.2005 та внесення, у зв`язку з цим, відповідних змін до послужного списку облікової справи офіцера запасу, зобов`язати відповідача зарахувати йому до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 31.07.2001 до 30.07.2005 та зобов`язати відповідача внести до послужного списку особової справи офіцера запасу запис про проходження ним військової служби у період навчання з 31.07.2001 до 30.07.2005 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що враховуючи його звільнення у вересні 2020 року з військової служби та направлення його особової справи до відповідача, припинення діяльності військової прокуратури та відсутності у Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Західного регіону посад військовослужбовців після реформування органів прокуратури, унеможливлено внесення змін до послужного списку будь-яким іншим органом, ніж відповідачем, в якого зберігається його особова справа, що містить оригінал послужного списку. Вважає, що належним відповідачем у даній справі є ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому суд першої інстанції, розглядаючи справу дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги не стосуються повноважень відповідача. Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що він продовжує працювати, а тому спірне питання не стосується його права на пенсію, однак суд взагалі цього питання не досліджував, оскільки він надалі працює, отримуючи при цьому пенсію.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача Нікітюк М.О. просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом ТВО начальника Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого №215-С від 31.07.2001 згідно з рішенням приймальної комісії від 26.07.2001 зараховано студентом Інституту підготовки кадрів для органів прокуратури та денних факультетів військово-юридичного факультету № 6 Майорчака В.М.

Згідно витягу з наказу ТВО начальника Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого №276-С від 24.06.2006 на підставі рішення Державної екзаменаційної комісії №17 студенту денного військово-юридичного факультету №6 Майорчаку В.М. присвоєно кваліфікацію юриста-спеціаліста з врученням диплому з відзнакою та відраховано з академії у зв`язку із закінченням навчання з 30.06.2006.

Відповідно до витягу з наказу начальника Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого № 66 від 26.06.2006 (по стройовій частині) офіцера, Майорчака В.М. вирішено задовольнити всіма належними видами забезпечення згідно існуючих норм.

Згідно наказу Міністра оборони України №337 від 26.06.2006 вирішено відрядити із залишенням на військовій службі до Генеральної прокуратури України, м. Київ з терміном прибуття 27.07.2006 та виключити зі списків особового складу факультету з 26.07.2006.

Згідно наказу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону №701 від 21.09.2020 виключено з 21.09.2020 підполковника юстиції ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, всіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас відповідно до п.п.б п.2 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (а станом здоров`я) та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 , без права носіння військової форми одягу.

Згідно з довідкою, виданою Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону №47 від 17.04.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з березня 2023 року по теперішній час працює у Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Західного регіону (м. Львів, вул. Клепарівська, 20) та обіймає посаду начальника відділу представництва інтересів держави в суді.

14.03.2024 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою, в якій просив внести до його послужного списку особової справи запис про проходження ним військової служби у період навчання з 31.07.2001 до 30.07.2005 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого.

Листом №221юс від 22.03.2024 відповідач повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не є суб`єктом, уповноваженим на зарахування періоду навчання до вислуги років, а тому не може внести зміни до послужного списку ОСОБА_1 .

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до повноважень відповідача не входить здійснення зарахування до вислуги років на військовій службі періоду навчання та внесення змін до послужного списку особової справи офіцера. При цьому, суд звернув увагу, що позовні вимоги позивача не стосуються права на пенсію, адже він з березня 2023 року по теперішній час працює у Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Західного регіону. Суд дійшов висновку, що вимоги позивача спрямовані на зобов`язання відповідача до вчинення дій, що не відносяться до його законодавчо встановленої компетенції.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, а також при неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом №2171-III від 21.12.2000, чинна на момент вступу до військово-юридичного факультету), одним з видів військової служби є військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу.

Згідно ст.24 Закону №2232-XII, початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу.

Колегія суддів зазначає, що на момент зарахування позивача на навчання до військово-юридичного факультету №6 Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого діяло Тимчасове положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України №174/93 від 13.05.1993 (далі Тимчасове положення).

Відповідно до п.4 розд.1 Тимчасового положення, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу.

Отже, зазначене вище Тимчасове положення на момент його дії (втратило чинність з 01.01.2002, тобто вже після зарахування позивача на навчання) більш точніше конкретизувало коло осіб, в яких час початку військової служби вважається день прибуття на навчання до відповідного навчального закладу незалежно від статусу цієї особи, тобто курсанта чи студента.

Таким чином, станом на момент зарахування позивача на навчання на військово-юридичний факультет Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, тобто станом на 31.07.2001, час початку військової служби вважався саме дата зарахування на навчання (31.07.2001), а не дата набуття статусу курсанта (30.05.2005).

Згідно п.15 Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах, затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України №360/342 від 28.12.1995, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.1996 за №39/1064, військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військово-навчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою з залученням професорсько-викладацького складу навчально-матеріальної бази цивільних вищих навчальних закладів.

У свою чергу, відповідно до Указу Президента України №1105/96 від 20.11.1996 Про заходи щодо підготовки кадрів військової юстиції та організації науково дослідної роботи у галузі військового законодавства, військово-юридичний факультет (військової юстиції), утворений у складі Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, відноситься до системи військової освіти та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто має статус військово-навчального закладу.

Даний статус встановлено постановою Кабінету Міністрів України №70 від 22.01.1998 Про утворення військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого та постановою №1410 від 15.12.1997 Про Перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, де також зазначено факультет військової юстиції Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

У той же час, згідно п.1.7 Інструкції про організацію освітньої діяльності у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України №399 від 30.10.1998, до вищих військових навчальних закладів відносяться такі військові структури, як військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах, які готують фахівців з відповідними освітньо-кваліфікаційними рівнями.

Таким чином, відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів позивач в установленому порядку зарахований до військового навчального підрозділу вищого навчального закладу і не мав військового звання офіцерського складу, а тому початком проходження ним військової служби у Збройних Силах України має бути день зарахування за денною формою навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого - тобто 31.07.2001.

Отже, в період з 31.07.2001 по 30.07.2005 позивач навчався у військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу, а тому має право на зарахування спірного періоду до строку безперервної військової служби.

З приводу того, що вимоги позивача не стосуються права на пенсію, оскільки позивач працює у Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Західного регіону, колегія суддів зазначає наступне.

17.02.2025 позивач подав заяву про уточнення обґрунтувань апеляційної скарги, в якій зазначив, що дійсно він працює у вищевказаній прокуратурі та отримує заробітну плату відповідно до ст. 81 Закону України Про прокуратуру.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.81 Закону України Про прокуратуру, заробітна плата прокурора складається у тому числі з надбавки за вислугу років, а частиною 7 цієї ж статті передбачено, що прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах : понад 20 років - 30 відсотків від посадового окладу.

Частиною першою статті 86 Закону України Про прокуратуру передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше : з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до абз.7 ч.6 ст.86 Закону України Про прокуратуру, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів та військова служба.

Як зазначалось вище, у період з 31.07.2001 по 30.06.2006 позивач навчався на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Однак, при звільненні позивача з військової служби та розрахунку вислуги років військової служби не враховано період його навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 31.07.2001 по 30.07.2005.

В органах прокуратури позивач працює з 28.07.2006 по теперішній час.

Колегія суддів погоджується з позицією апелянта, що у випадку задоволення судом позову та зарахування йому вислуги років військової служби, а саме періоду його навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 31.07.2001 по 30.07.2005, він отримає право на пенсійне забезпечення з 28.07.2026, а не з 28.07.2028. Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідача, порушується право на отримання належного розміру заробітної плати, а саме надбавки за вислугу років понад 20 років у розмірі 30% від посадового окладу, а не за вислугу років понад 15 років у розмірі 25% від посадового окладу.

Колегія суддів погоджується, що в даному випадку має місце порушення прав позивача внаслідок не зарахування відповідачем навчання до його вислуги років.

Однак, колегія суддів зазначає, що позивач передчасно звернувся з позовом до відповідача, оскільки його право на пенсію у випадку зарахування строку навчання з 31.07.2001 по 30.07.2005 наступить з 28.07.2026, проте з позовом до суду він звернувся у квітні 2024 року.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про неналежність відповідача в даній справі, однак з таким висновком погодитися неможливо з урахуванням з того, що позивача з військової служби звільнено у вересні 2020 року та направлено його особову справу на адресу відповідача, яка в останнього зберігається.

У той же час, військова прокуратура припинила діяльність, а в Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону відсутні посади військовослужбовців після реформування органів прокуратури, що унеможливлює внесення змін до послужного списку будь-яким іншим органом, ніж відповідачем, в якого зберігається особова справа позивача, що містить оригінал послужного списку.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, належним відповідачем у даній справі є саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки на момент звільнення позивача з військової служби останній не набув права на пенсію за віком, а тому позивачу для забезпечення поновлення своїх прав необхідно звертатися до відповідача або його правонаступника після 28.07.2026, тобто після настання дати, з яким позивач пов`язує своє право на набуття пенсії, оскільки Положенням про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністра оборони України №530 від 14.08.2014, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України №1294/26071 від 20.10.2014 (далі Положення №530) регулюються питання розрахунку вислуги років саме для призначення пенсії.

Зберігання особової справи у відповідача виключає можливість здійснення обчислення вислуги років для призначення пенсії будь-яким іншим органом, визначеним вказаним Положенням №530, який (відповідач) в силу правовідносин, що склалися та своїх дискреційних повноважень компетентний вирішувати відповідні заяви.

Проте вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову, допустив помилкове застосування норм права, а тому оскаржуване рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог слід змінити.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 380/7818/25 змінити в частині викладення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді В. В. Гуляк
С. П. Нос