Справа № 320/36317/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2025 року справа № 320/36317/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ», третя особа: Міністерство внутрішніх справ, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ», в якому просить суд:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України та Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» щодо відмови в поновленні медичного обслуговування ОСОБА_1 та у безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» надати безоплатне медичне обслуговування у Центральній поліклініці Міністерства внутрішніх справ України та Державній установі «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» на підставі Закону України «Про бюро економічної безпеки» та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»;

- зобов`язати Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» прикріпити на медичне обслуговування, та видати перепустки в заклади охорони здоров`я МВС, відповідно до вимог пункту три розділу ІІ Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони МВС України, затвердженої наказом МВС України від 03.06.2016 № 462 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2017 № 1051);

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був звільнений з органів податкової міліції у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 65 Положення про Державну фіскальну службу України (через хворобу).

Позивач зазначив, що має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Також позивач зазначив, що під час проходження служби та і після звільнення він був прикріплений на медичне обслуговування в Центральній поліклініці МВС та Державній установі «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» та видано відповідну перепустку.

З метою реалізації права на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров?я Міністерства внутрішніх справ України визначене пунктом 4 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України ««Про Бюро економічної безпеки України» ОСОБА_1 28.06.2024 звернувся із зверненням до Міністерства внутрішніх справ України з проханням поновити медичне обслуговування в Центральній поліклініці МВС та Центральному госпіталі МВС, проте Міністерство внутрішніх справ України звернення Позивача відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» переправило до Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України та до Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (правонаступника Центрального госпіталю МВС України).

У свою чергу Центральна поліклініка МВС листом від 08.07.2024 Nє33/3-1165 повідомила, що відповідно до статті 95 Закону України «Про Національну поліцію», 4.2 та 4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв?язку із прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС України, затвердженої наказом МВС України від 03.06.2016 № 462 визначено категорії осіб, які мають право відповідно до законодавства на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС України.

Повідомлено позивача, що МВС України не вносило змін до Інструкції щодо медичного обслуговування колишніх працівників податкової міліції, відповідно до положень Закону України «Про бюро економічної безпеки».

Серед іншого зазначено, що медичне обслуговування діючих та колишніх працівників Державної фіскальної служби, в тому числі ветеранів податкової міліції та членів їх сімей, в центральній поліклініці МВС України до 2022 року здійснювалося відповідно до договорів, укладених між Центральною поліклінікою та ДФС в межах відповідних видатків передбаченими договорами. Дія договорів була припинена у 2021 році у зв`язку із закінченням фінансування, укладення нових договорів з Центральною поліклінікою МВС України Бюро економічної безпеки не ініціювалось.

Не погоджуючись з такими висновками відповідачів, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позову шляхом надання позовної заяви у паперовій формі із належним чином засвідченими доказами у паперовій формі; надання уточненої позовної заяви (із доказами направлення відповідачам, з урахуванням вказаних судом зауважень, в якій уточнити пункти 3 та 4 прохальної частини позову (із зазначенням прізвища позивача); зазначити обґрунтування, на яких підставах третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство внутрішніх справ України, на стороні позивача або відповідачів, належить залучити до участі у справі, та яким чином рішення у даній справі може вплинути на права, інтереси чи обов`язки даного органу; зазначити відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідачів.

16.10.2024 на адресу суду від позивача на виконання вимог ухвали суду від 02.09.2024 надійшла позовна заява в уточненій редакції з додатками, дослідивши яку суд дійшов висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 02.09.2024 та усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі.

Так, у позовній заяві в уточненій редакції позивач просить суд:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України та Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» щодо відмови в поновленні медичного обслуговування ОСОБА_1 та у безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» надати ОСОБА_1 безоплатне медичне обслуговування у Центральній поліклініці Міністерства внутрішніх справ України та Державній установі «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» на підставі Закону України «Про бюро економічної безпеки» та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»;

- зобов`язати Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» прикріпити ОСОБА_1 на медичне обслуговування, та видати перепустки в заклади охорони здоров`я МВС, відповідно до вимог пункту три розділу ІІ Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони МВС України, затвердженої наказом МВС України від 03.06.2016 № 462 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2017 № 1051);

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами.

Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство внутрішніх справ України. Витребувано докази у справі від відповідачів.

02.12.2024 Київським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення Міністерства внутрішніх справ, у яких останнє заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що прикріплення на безоплатне медичне обслуговування до Міністерства внутрішніх справ України зазначеної категорії осіб (колишніх працівників податкової служби) за рахунок видатків Міністерства внутрішніх справ України буде порушенням статті 51 Бюджетного кодексу України, оскільки особи рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнені із служби за віком, через хворобу, не були працівниками органів Міністерства внутрішніх справ.

Крім того, Міністерство внутрішніх справи зазначило, що не є правонаступником Державної податкової служби України та Державної фіскальної служби України. При ліквідації податкової міліції відповідним актом Кабінету Міністрів України Міністерство внутрішніх справ України не визначено державним органом - правонаступником податкової міліції чи державним органом, якому передано її функції. Кошти від інших державних органів (бюджетних установ) на забезпечення медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених із служби, з моменту набрання чинності Законом №1150-IX не надходили.

17.12.2024 Київським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що безоплатне медичне обслуговування позивача можливе за наявності укладених між Державною фіскальною/податковою службою/Бюро економічної безпеки та Центральною поліклінікою МВС України договорів та в межах перерахованих на рахунки поліклініки коштів.

Крім того, відповідач зазначив, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки Центральна поліклініка Міністерства внутрішніх справ України не є ані органом державної влади, ані органом місцевого самоврядування, а отже відсутні повноваження та обов`язок забезпечення виконання Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», щодо соціального захисту ветеранів податкової міліції, без внесення відповідних змін до Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС України № 462.

23.12.2024 Київським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив позивача, у якій останній заперечує проти доводів відзиву.

Крім того позивач не погоджується з твердженнями Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України, що останній не є належним відповідачем у даній справі, так як Департамент охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України звернення позивача направив для розгляду до Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України та Державної установи «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ».

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) є громадянином України, що підтверджується паспортом Серії НОМЕР_2 , виданим 21.12.1995 Варвинським РВ УМВС України в Чернігівський області.

30.11.2018 позивач був звільнений з органів податкової міліції у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 65 Положення про Державну фіскальну службу України (через хворобу).

ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, на підтвердження чого матеріали справи містять копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 13.08.2020.

28.06.2024 позивач звернувся до Департаменту охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України з проханням поновити йому медичне обслуговування в Центральній поліклініці МВС України та Центральному госпіталі МВС України

Департамент охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України листом від 03.07.2024 № 20399/33-2024 повідомив позивача, що у зв`язку із тим, що завданнями та функціями Департаменту, визначеними Положенням про Департамент охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом МВС від 17.10.2023 № 810, не передбачено прийняття рішень щодо взяття на медичне обслуговування та поновлення медичного обслуговування, звернення ОСОБА_1 направлено на розгляд до Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України та Державної установи «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ».

Центральна поліклініка Міністерства внутрішніх справ листом від 08.07.2024 № 33/3-1165 повідомила позивача, що медичне обслуговування діючих та колишніх працівників Державної податкової служби України (Державної фіскальної служби України), в тому числі ветеранів податкової міліції та членів їх сімей, в Центральній поліклініці МВС України до 2022 року здійснювалося відповідно до Договорів, укладених між Центральною поліклінікою МВС України та Державною податковою службою України (Державною фіскальною службою України) в межах відповідних видатків, передбачених вказаними Договорами.

Дія вказаних договорів була припинена у 2021 року у зв`язку із закінченням фінансування, укладення нових договорів з Центральною поліклінікою МВС України Бюро економічної безпеки не ініціювалося.

З огляду на викладене, медичне обслуговування колишніх працівників податкової міліції та членів їх сімей в Центральній поліклініці МВС України на даний час можливе за умови укладення нових договорів або на платній основі.

Державна установа «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ» листом від 11.07.2024 № 33/4-1895 повідомила позивача, що до функцій установи не відноситься формування переліку категорій осіб, які обслуговуються в закладах охорони здоров`я МВС. Для вирішення питання про поновлення на обслуговуванні в закладах охорони здоров`я МВС запропоновано звернутись до керівництва Центральної поліклініки МВС України.

Не погоджуючись із такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду щодо захисту порушених прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1-3 статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 29.05.2002 у справі № 10-рп/2002 положення частини третьої статті 49 Конституції України «у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно» слід розуміти так, що така допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без будь-яких платежів - ні під час, ні до, ні після її отримання. Конституційний Суд підкреслив, що поняття «безоплатності» означає неможливість стягування плати в будь-якій формі, у тому числі як добровільних внесків чи страхових платежів.

Водночас у рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 у справі № 3-рп/2012 визначено, що Україна як соціальна держава забезпечує соціальний захист громадян за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей.

Держава має право змінювати механізми реалізації соціально-економічних прав, забезпечуючи баланс суспільних інтересів та дотримуючись принципу законності. Подібну позицію висловив ЄСПЛ у рішенні від 03.06.2014 у справі «Великода проти України», вказавши у п. 16 цього рішення, що соціально-економічні права не є абсолютними, а порядок та умови їх реалізації можуть змінюватися з огляду на фінансові можливості держави.

Отже, з аналізу наведених рішень Конституційного Суду України та ЄСПЛ убачається, що навіть за наявності законодавчої гарантії реалізація соціально-економічних прав прямо залежить від фінансових можливостей держави та визначеного нею порядку їх забезпечення. Такі гарантії не мають абсолютного характеру і можуть бути реалізовані лише у спосіб, передбачений законом, з урахуванням принципу справедливого та збалансованого розподілу бюджетних ресурсів. Зокрема, конституційна гарантія безоплатної медичної допомоги у державних і комунальних закладах охорони здоров`я реалізується виключно через визначені законом механізми фінансування та в межах бюджетної компетенції розпорядників коштів, що передбачає наявність договірних відносин і нормативно закріплених джерел фінансування.

Податкова міліція на момент проходження служби позивачем функціонувала у складі органів державної податкової служби. Її правовий статус було визначено статтею 19 Закону України «Про Державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990№ 509-XII, згідно з якою у складі державних податкових адміністрацій створювалися спеціальні підрозділи з боротьби з податковими правопорушеннями - податкова міліція. Ці підрозділи здійснювали контрольні та правоохоронні функції у сфері оподаткування, проте організаційно не належали до системи Міністерства внутрішніх справ України.

У подальшому, у 2012 році, в результаті адміністративної реформи було утворено Міністерство доходів і зборів України. Указом Президента України від 24.12.2012 №726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» визначено, що новостворене міністерство перебирає на себе функції Державної податкової служби та Державної митної служби, включаючи й діяльність податкової міліції. Таким чином, з 2012 року податкова міліція була інтегрована до структури Міністерства доходів і зборів України.

Після ліквідації Міністерства доходів і зборів у 2014 році, постановою КМУ №160 було створено Державну фіскальну службу України як центральний орган виконавчої влади. До складу цього органу увійшли підрозділи податкової міліції, які продовжили виконувати завдання у сфері запобігання і розслідування податкових правопорушень уже в системі ДФС.

18.12.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1200, відповідно до якої утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України шляхом реорганізації Державної фіскальної служби України поділом.

Разом з тим, положеннями цієї постанови передбачено, що ДФС України продовжує здійснювати свої повноваження у сфері податкової та митної політики, адміністрування єдиного внеску, а також боротьби з правопорушеннями у відповідних сферах до завершення створення нових органів - ДПС, ДМС та центрального органу виконавчої влади, на який покладено обов`язок здійснювати запобігання, виявлення та розслідування кримінальних правопорушень у сфері економіки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» визначено правонаступництво майна, прав та обов`язків територіальних органів ДФС за територіальними органами ДПС у відповідних сферах діяльності. Водночас у частині правоохоронних функцій, які раніше виконувала податкова міліція, правонаступника безпосередньо визначено не було.

Подальші постанови Кабінету Міністрів України та накази ДПС (зокрема постанова №893 від 30.09.2020 та наказ ДПС № 755 від 24.12.2020) деталізували завершення реорганізації територіальних органів, що фактично призвело до припинення діяльності ДФС як центрального органу виконавчої влади з 01.01.2022.

Водночас Законом України «Про Бюро економічної безпеки України» №1150-ІХ передбачено створення нового правоохоронного органу, уповноваженого здійснювати функції з протидії кримінальним правопорушенням у сфері економіки. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.11.2021 №1493-р підтверджено початок діяльності Бюро економічної безпеки України.

Таким чином, із завершенням процесу реорганізації ДФС у 2021-2022 роках її функції були розподілені між трьома новими органами: у сфері адміністрування податків та зборів - Державною податковою службою України, у сфері митної справи - Державною митною службою України, у сфері протидії правопорушенням у сфері економіки - Бюро економічної безпеки України.

Зазначене в цілому узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 31.01.2022 у справі № 420/8922/20, від 06.10.2022 у справі №600/2258/21, від 16.08.2023 у справі №640/23268/21, від 14.09.2023 у справі № 240/11567/21, від 26.10.2023 у справі №240/3354/21, від 05.12.2023 у справі №240/21521/22, від 21.12.2023 у справі №460/2112/21.

Пунктом 4 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону №1150-ІХ встановлено, що за колишніми працівниками податкової міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб, встановлені Законом України «Про Національну поліцію».

Особам рядового і начальницького складу податкової міліції, звільненим із служби за віком, через хворобу, гарантується безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 95 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Положеннями частини 2 статті 51 Бюджетного кодексу України визначено, що витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, співробітники Служби судової охорони (крім категорій, пільги яким передбачаються пунктом «ї» частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров`я, частиною четвертою статті 29 Основ законодавства України про культуру, абзацом першим частини третьої статті 57 Закону України «Про освіту»), а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони, пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Визначення медичного обслуговування міститься у приписах статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» №2801-XII в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, та означає медичне обслуговування - діяльність закладів охорони здоров`я, реабілітаційних закладів, відділень, підрозділів та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію у встановленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою та/або реабілітаційною допомогою, але безпосередньо пов`язана з їх наданням

У свою чергу під медичною допомогою в розумінні положень статті 3 Закону №2801-XII в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, є медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

Порядок медичного обслуговування певних категорій осіб, яким таке право встановлено відповідно до законодавства, та порядок їх прикріплення до закладів охорони здоров`я МВС передбачено Інструкцією про порядок медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС України, затвердженою наказом МВС України від 03.06.2016 № 462 (далі - Інструкція № 462).

Пунктом 1 розділу ІІ вказаної Інструкції визначено коло осіб, яким надано право на медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС та в якому не передбачені працівники податкової міліції.

Відповідно до пункту 9 Інструкції № 462 громадяни України, які не входять до переліку осіб, зазначеного в цьому розділі, працівники закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, НГУ, Національної поліції, ДМС та не відносяться до бюджетних закладів, установ і підприємств, обслуговуються за договорами згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1138 "Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних і комунальних закладах охорони здоров`я та вищих медичних навчальних закладах".

За змістом статті 18 Закону №2801-XII в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом. Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, призначені на охорону здоров`я, використовуються, зокрема, для забезпечення медичної та реабілітаційної допомоги населенню, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень у цій сфері. Медична допомога надається безоплатно за рахунок бюджетних коштів у закладах охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали в установленому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, з якими головними розпорядниками бюджетних коштів укладені договори про медичне обслуговування населення. Фінансове забезпечення державних та комунальних закладів охорони здоров`я - бюджетних установ здійснюється відповідно до бюджетного законодавства.

Договори про медичне обслуговування укладаються у межах бюджетних коштів, передбачених на охорону здоров`я, на підставі вартості та обсягу послуг з медичного обслуговування, замовником яких є держава або органи місцевого самоврядування. Вартість послуги з медичного обслуговування розраховується з урахуванням структури витрат, необхідних для надання такої послуги відповідно до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я. Методика розрахунку вартості послуги з медичного обслуговування, замовником якої є держава, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що фінансування державних та комунальних закладів охорони здоров`я здійснюється за рахунок державного бюджету та бюджетів місцевого самоврядування, що є однією з гарантій реалізації конституційного права громадян на безоплатну медичну допомогу.

Суд зазначає, що предметом позову у даній справі є оскарження бездіяльності відповідачів, яка полягає у незастосуванні положень пункту 4 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону №1150-ІХ, які передбачають збереження за колишніми працівниками податкової міліції, у тому числі пенсіонерами, пільг, компенсацій і гарантій, установлених для колишніх поліцейських, зокрема права на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС України.

У результаті проведених у 2012-2021 роках реорганізаційних заходів податкова міліція втратила свій статус як окремий підрозділ у системі органів державної влади. Спочатку її було включено до складу Міністерства доходів і зборів України, згодом - до структури Державної фіскальної служби України, яка у 2018-2021 роках була остаточно реорганізована шляхом поділу на Державну податкову службу України, Державну митну службу України та створення нового органу - Бюро економічної безпеки України. Фактичного правонаступника податкової міліції нормативно-правовими актами визначено не було, а Міністерство внутрішніх справ України у цій схемі правонаступником не призначалося.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач за своїм статусом належить до кола осіб, на яких поширюється дія пункту 4 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону №1150-ІХ. Зазначена норма гарантує колишнім працівникам податкової міліції, у тому числі пенсіонерам, а також членам їхніх сімей, право на пільги, компенсації та гарантії, передбачені для колишніх поліцейських, включаючи безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України. Таким чином, існування відповідного суб`єктивного права позивача підтверджується прямим приписом закону.

Разом з тим відсутність органу-правонаступника податкової міліції та нормативно визначеного механізму фінансування робить реалізацію цього права неможливою у спосіб, на який посилається позивач, без ухвалення додаткових рішень законодавця або Кабінету Міністрів України.

Прикінцеві положення Закону №1150-ІХ, зокрема пункт 4 розділу VI, хоча й підтверджують матеріальне право визначеної категорії осіб на пільги, компенсації і гарантії (у тому числі право на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС України), однак не є нормою прямої дії стосовно Міністерства внутрішніх справ України та підпорядкованих останньому Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України та Державної установи «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ».

Вони передбачають необхідність створення належного бюджетно-правового механізму реалізації таких прав, який включає визначення відповідального розпорядника коштів та укладення договорів із закладами охорони здоров`я МВС України. За відсутності такого механізму покладення на МВС України та підпорядкованих останньому Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ» обов`язку фінансувати медичне обслуговування колишніх працівників податкової міліції виключно на підставі названої норми є юридично необґрунтованим.

Системне тлумачення положень Закону №1150-ІХ у поєднанні з вимогами частини другої статті 51 Бюджетного кодексу України свідчить, що витрати на пільгове чи безоплатне забезпечення можуть здійснюватися виключно в межах асигнувань тих бюджетних установ, у яких особи проходили службу. Оскільки позивач ніколи не був працівником системи МВС України, а податкова міліція організаційно належала до системи органів податкової служби, відсутні підстави для покладання на МВС України та підпорядкованих останньому Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ» прямого фінансового зобов`язання забезпечувати його медичне обслуговування.

Таким чином, прикінцеві положення Закону №1150-ІХ підтверджують саме існування права позивача на безоплатне медичне обслуговування як колишнього працівника податкової міліції.

Законодавець прямо відніс цю категорію осіб, у тому числі пенсіонерів, до кола суб`єктів, які прирівнюються у пільгах та гарантіях до колишніх поліцейських, що передбачає, зокрема, право на обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Разом із тим, сам факт наявності законодавчої гарантії не породжує автоматичного обов`язку фінансувати таке медичне обслуговування.

Відповідно до частини другої статті 51 БК України витрати на пільгове чи безоплатне забезпечення здійснюються виключно в межах бюджетних асигнувань тієї установи, у якій особи проходили службу.

Оскільки податкова міліція організаційно належала до системи органів державної податкової служби, а Міністерство внутрішніх справ України жодним нормативно-правовим актом не визначалося її правонаступником, покладення на цей орган та підпорядковані йому Центральну поліклініку Міністерства внутрішніх справ України та Державну установу «Головний медичний центр «Міністерства внутрішніх справ» прямого фінансового зобов`язання суперечило б конституційному принципу дії державних органів лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Отже, право позивача формально існує і підтверджується безпосереднім приписом Закону №1150-ІХ, проте його фактична реалізація є неможливою у зв`язку з відсутністю визначеного правонаступника податкової міліції, законодавчо закріпленого механізму фінансування та уповноваженого суб`єкта, відповідального за укладення договорів із закладами охорони здоров`я МВС України.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.09.2025 у справі № 320/20387/24.

Згідно ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч. ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не знайшли своє підтвердження під час розгляду спору, а тому, задоволенню не підлягають. Інші доводи не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 249, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.