Справа № 360/383/25
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року справа №360/383/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 р. у справі № 360/383/25 (головуючий І інстанції Свергун І.О.) за позовом Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 21.12.2019 по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 14 лютого 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 21.12.2019 по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 14 лютого 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року в розмірі 129375,53 грн, за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 65273,55 грн, а всього у розмірі 194649,08 грн (сто дев`яносто чотири тисячі шістсот сорок дев`ять грн 08 коп.), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01 січня 2016 року по 28 серпня 2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, виплаченої 14 лютого 2025 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі № 360/1380/24.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01 січня 2016 року по 28 серпня 2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, виплаченої 14 лютого 2025 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі № 360/1380/24.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови наявності спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, тобто працівник після отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у разі незгоди з зазначеними сумами має право заявити спір щодо цих сум. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача щодо незгоди з нарахованими та виплаченими йому сумами при звільненні або одразу після їх отримання. Позивач почав вчиняти дії з метою з`ясування правильного/неправильного нарахування йому сум індексації грошового забезпечення та грошового забезпечення під час проходження ним служби та при розрахунку під час звільнення зі служби лише у серпні 2024 року, тобто більше ніж через 5 роки після звільнення. Суд першої інстанції при визначенні розміру стягуваної на користь позивач сум не врахував і інші обставини, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Зокрема, позивач тривалий час з моменту звільнення (з грудня 2019 до листопада 2024 року - приблизно 5 років) не звертався до суду для вирішення спору щодо належних йому сум при звільненні (лише в листопаді 2024 року позивач звернувся до суду), штучно збільшивши період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), є учасником бойових дій, що підтверджується військовим квитком та посвідченням учасника бойових дій від 25.11.2015 серії НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з наказу (про особовий склад) від 21.12.2019 №623-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення остаточною датою закінчення проходження військової служби визначено вважати 22 грудня 2019 року.

Дослідженням особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 та архівної відомості за 2019 рік встановлено, що позивачу при звільненні з військової служби нараховано до виплати 120721,29 грн грошового забезпечення за грудень 2019 року, у тому числі: посадовий оклад 2185,80 грн, оклад за військове звання 674,20 грн, надбавка за вислугу років «-669,50 грн», компенсація невикористаної відпустки 24944,20 грн, преміювання 2404,39 грн, інші премії 900,00 грн, одноразова грошова допомога при звільненні 67014,30 грн, надбавка за кваліфікацію 65,57 грн, надбавка ОПС 657,15 грн, КХ 256,10 грн, індексація 153,65 грн, винагорода (2 лінія) 4612,90 грн, додаткова премія 437,16 грн, компенсація речового майна 17085,37 грн..

Також дослідженням особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 та архівної відомості за 2019 рік встановлено, що позивачу за жовтень та листопад 2019 року нараховано грошове забезпечення в такому розмірі:

за жовтень 2019 року в загальному розмірі 18888,93 грн, у тому числі: посадовий оклад 3080,00 грн, оклад за військовим званням 950,00 грн, надбавка за вислугу років 1410,50 грн, преміювання 3388,00 грн, надбавка за кваліфікацію 92,40 грн, надбавка ОПС 1632,15 грн, винагорода за бойове чергування 704,00 грн, КХ 102,44 грн, індексація 413,44 грн, винагорода (2 лінія) 6500,00 грн, додаткова премія 616,00 грн;

за листопад 2019 року в загальному розмірі 29606,03 грн, у тому числі: посадовий оклад 3080,00 грн, оклад за військовим званням 950,00 грн, надбавка за вислугу років 1410,50 грн, допомога на оздоровлення 11431,00 грн, матеріальна допомога для вирішення СПП 1425,00 грн, преміювання 3388,00 грн, надбавка за кваліфікацію 92,40 грн, надбавка ОПС 1632,15 грн, винагорода за бойове чергування 704,00 грн, КХ 256,10 грн, індексація «-1229,12 грн», винагорода (2 лінія) 5850,00 грн, додаткова премія 616,00 грн..

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02.01.2025 у справі № 360/1380/24 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (місяця підвищення доходу) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (місяця підвищення доходу) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року та провести її виплату із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Згідно із розрахунковим листом за лютий 2025 року позивачу на виконання рішення суду у справі № 360/1380/24 нараховано індексацію в сумі 77335,97 грн., до виплати 73469,17 грн..

Також дослідженням розрахункового листа за лютий 2025 року встановлено, що відповідачем не здійснено нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення.

На підтвердження виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 360/1380/24 в сумі 73469,17 грн. відповідачем в матеріали справи надано платіжну інструкцію від 14.02.2025 №1892, на якій наявна відмітка УДКСУ у м. Лисичанську про проведення оплати 14.02.2025.

Також дослідженням матеріалів справи встановлено, що відповідачем не здійснено нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом першим частини третьої статті 24 Закону № 2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України від 03.04.2003 №661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (далі - Закон № 661-IV) до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону № 661-IV військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення № 1115/2009), яке визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Відповідно до пункту 7 Положення № 1115/2009 закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби чи її розвідувального органу, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ або органів (підрозділів) забезпечення Держприкордонслужби (далі - органи Держприкордонслужби) у зв`язку з його звільненням з військової служби в запас або у відставку, загибеллю (смертю), визнанням судом безвісно відсутнім або оголошенням померлим.

Згідно з абзацом першим пункту 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець (абзац другий пункту 293 Положення № 1115/2009).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Вказана саме ця редакція норми є чинною на день здійснення остаточного розрахунку відповідача з позивачем, отже має бути застосована до спірних правовідносин.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача було звільнено 22 грудня 2019 року, виплата позивачу індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 360/1380/24 в сумі 73469,17 грн. здійснена 14 лютого 2025 року.

Відтак, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статей 116 та 117 КЗпП України.

Верховний суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 дійшов наступних правових висновків: «Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19.07.2022р., положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022р. правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022р. підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022р., підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

П.73 Водночас Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022р., яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.»

Водночас, питання застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX), було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23 , за наслідками розгляду якої у постанові від 08 жовтня 2025 року викладені наступні правові висновки:

- «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.»

- «Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц сформовані наступні змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Відтак, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для застосування принципів пропорційності, співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі Порядок № 100).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням складає 352,83 грн. ((11582,49 грн + 9939,93 грн): 61 календарний день).

Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку:

- за період з 23 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року в арифметичному обчисленні складає 331307,37 грн (середньоденне грошове забезпечення 352,83 грн х 939 календарних днів); - за період з 19 липня 2022 року по 14 лютого 2025 року ( з урахуванням обмеження шістьма місяцями) в арифметичному обчисленні складає 65273,55 грн (середньоденне грошове забезпечення 352,83 грн х 185 календарних днів). Загалом- 396580,92 грн..

Загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні з військової служби складає 198057,26 грн, у тому числі: 120721,29 грн (виплачені при виключенні зі списків особового складу); 77335,97 грн (нараховані на виконання рішення суду у справі № 360/1380/24).

Розмір невиплачених позивачу у день виключення зі списків особового складу сум перерахованого на виконання судового рішення у справі №360/1380/24 грошового забезпечення 77335,97 грн. по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 198057,26 грн. становить 39,05 % ((77335,97 грн х 100 %) : 198057,26 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 23 грудня 2019 року по 14 лютого 2025 року складає 154864,85 грн. (396580,92 грн. х 39,05 % відсоткове значення невиплаченого у день звільнення з військової служби грошового забезпечення).

Водночас, в межах спірних правовідносин, судом встановлені і інші обставини, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які є підставою для зменшення розміру відшкодування.

Зокрема, позивач був звільнений зі служби 22 грудня 2019 року, а з позовом до суду (справа № 360/1380/24 ) звернувся лише у листопаді 2024 року.

Отже, позивач тривалий час (майже п`ять років) з моменту звільнення не звертався до суду для вирішення спору щодо належних йому сум при звільненні, штучно збільшивши період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Щодо дій відповідача, колегія враховує, що належна позивачу сума індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (місяця підвищення доходу) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, не була сплачена у зв`язку із відсутністю, на думку відповідача, правових підстав для такої виплати.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02.01.2025 у справі №360/1380/24 набрало законної сили 04.02.2025. На виконання вказаного рішення суду відповідачем вже 14.02.2025 було проведено нарахування та виплату позивачеві спірної суми.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що невиплата відповідачем належних позивачеві сум була обумовлена проявом грубого свавілля.

Відтак, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів вважає за можливе застосувати висновки, викладені у пункті 94.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц., та зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 10000 грн..

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі №360/383/25 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі № 360/383/25 змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі № 360/383/25 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 грудня 2019 року по 14 лютого 2025 року у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень) 00 коп., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі № 360/383/25 залишити без змін.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко