Справа № 380/21160/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань забезпечення позову

23 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши у порядку письмового провадження заяву представника позивача адвоката Володимира Кулі від 21 жовтня 2025 року про забезпечення позову у справі № 380/21160/25 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (Відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо взяття Позивача на військовий облік 01.07.2025;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття Позивача на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 21.08.2025;

- визнати протиправним та скасувати рішення військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.08.2025 у формі довідки ВЛК №2025-0822-1234-5342-0, прийняте відносно Позивача;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_6 , що полягає у невнесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про непридатність Позивача до військової служби та виключення з військового обліку на підставі п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про непридатність Позивача до військової служби та виключення його з військового обліку на підставі п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 протягом 5 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили повідомити про прийняте у цій справі рішення органи національної поліції, до яких була надіслана заява ІНФОРМАЦІЯ_4 про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 .

Разом з позовною заявою представник позивача - адвокат Володимир Куля (зявник) подав до суду (вх. № 84488 від 22 жовтня 2025 року) заяву від 21 жовтня 2025 року про забезпечення позову.

Подана заява мотивована тим, що 21.08.2025 при перетині кордону України на в`їзд, ОСОБА_1 затримали та доставили в ІНФОРМАЦІЯ_8 , який формально провів йому ВЛК, не направивши до лікаря-хірурга, незважаючи на наявне захворювання ангіотрофоневроз IV стадії, що зумовлює непридатність до військової служби. Як пізніше з`ясувалось, відповідна ситуація сталась внаслідок збігу двох факторів: 1) протиправного поставлення ОСОБА_1 на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_6 ; 2) свідомим ігноруванням ІНФОРМАЦІЯ_8 правила встановленого абз. 5 п. 7 Порядку №559, згідно якого, паперовий військово-обліковий документ має вищу силу, аніж відомості в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, у тому числі, щодо відомостей про виключення особи з військового обліку. Натомість, ОСОБА_1 привезли до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 , де змусили підписати «бойову» повістку, застосовуючи психологічний тиск і погрози.

Заявник зазначає, що у позивача з моменту виключення з військового обліку змінився статус із «військовозобов`язаний» на «невійськовозобов`язаний», отже він не підлягає призову на військову службу. Таким чином, очевидними є ознаки протиправності дій відповідачів та порушення прав позивача діями, які є предметом оскарження у даній справі.

Відповідні протиправні дії зумовлюють побоювання, що відповідачі прагнуть продовжити власні протиправні дії, з метою мобілізації позивача та подальшого примушування до відмови від позовної заяви, шляхом вчинення психологічного тиску та погроз, що вже було вчинено з метою примушування до підписання «бойової» повістки.

При цьому, потенційна мобілізація в процесі розгляду позову не тільки нанесе непоправну шкоду здоров`ю, а й унеможливить ефективне відновлення порушеного права, зокрема, призведе до необхідності повторних судових розглядів пов`язаних зі звільненням з військової служби та/або кондикційних позовів до позивача з боку військової частини.

З огляду на викладене представник позивача просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони призову на військову службу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до набрання чинності судового рішення за результатом розгляду позовної заяви.

Вирішуючи заяву представника позивача від 21 жовтня 2025 року про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Насамперед суд відзначає, що відповідно до вимог частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Забезпечення позову це надання заявнику тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову врегульовано главою 10 розділу І КАС України.

Згідно з частинами першою - третьою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Суд відзначає, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку з урахуванням конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з частинами першою, другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Частинами четвертою - шостою статті 154 КАС України передбачено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти таких висновків.

Під час розгляду заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Водночас заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням положень статті 150 КАС України.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як уже зауважив суд вище за своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у разі задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.

Із наведеного слідує, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Крім цього, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини такого звернення, у зв`язку із чим, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Тобто заявник повинен надати суду належні та допустимі докази наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову.

Правова позиція щодо необхідності подання відповідних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 640/19275/18, від 01 червня 2022 року у справі № 380/4273/21.

Суд зазначає, що предметом оскарження у цій справі є дії відповідачів щодо взяття позивача на військовий облік; рішення військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.08.2025 у формі довідки ВЛК №2025-0822-1234-5342-0 та бездіяльність, що полягає у невнесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про непридатність позивача до військової служби та виключення його з військового обліку.

У своїй заяві про забезпечення позову представник позивача вказує, що існують побоювання, що відповідачі прагнуть продовжити власні протиправні дії, з метою мобілізації позивача та подальшого примушування до відмови від позовної заяви, шляхом вчинення психологічного тиску та погроз, що вже було вчинено з метою примушування до підписання «бойової» повістки. При цьому, потенційна мобілізація в процесі розгляду позову не тільки нанесе непоправну шкоду здоров`ю, а й унеможливить ефективне відновлення порушеного права, зокрема, призведе до необхідності повторних судових розглядів пов`язаних зі звільненням з військової служби та/або кондикційних позовів до позивача з боку військової частини.

Оцінюючи такі доводи представника позивача, суд зазначає, що долучений до заяви про забезпечення позову лист ІНФОРМАЦІЯ_9 від 09 жовтня 2025 року № 1159/9/13567 на адвокатський запит від 01.10.2025 жодним чином не вказує на продовження дій щодо мобілізації позивача, а тим більше примушування до відмови від позовної заяви та вчинення психологічного тиску та погроз, адже його зміст лише інформує представника позивача про хронологію подій, які стосуються ОСОБА_1 .

Також суд ураховує, що представник позивача не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову, які він просить застосувати у поданій заяві, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Отже, наведені представником позивача у заяві про забезпечення позову аргументи, зокрема про побоювання, що відповідачі прагнуть продовжити вчинення дій з метою мобілізації позивача та подальшого примушування до відмови від позовної заяви, шляхом вчинення психологічного тиску та погроз, на цій стадії судового процесу не дають підстав уважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Суд зазначає, що підстави забезпечення позову не можуть ґрунтуватися на ймовірних припущеннях і повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами.

Також слід відзначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не може вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

У аспекті цього варто також зауважити, що безумовно, рішення чи діяння суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на учасників правовідносин. Такі рішення чи діяння можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно. Проте відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Сам собою факт вчинення суб`єктом владних повноважень діянь, ухвалення рішень, які стосуються прав та інтересів заявника, не може автоматично свідчити про те, що такі діяння/рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду.

З огляду на викладене суд не встановив підстав для забезпечення позову з мотивів очевидної протиправності оскаржуваних дій суб`єктів владних повноважень щодо позивача, які є предметом оскарження у даній справі.

Беручи до уваги вищевикладене, суд підсумовує, що представник позивача жодними належними та допустимими доказами не довів та не обґрунтував необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням положень частини другої статті 150 КАС України, а тому доходить висновку, що у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Володимира Кулі від 21 жовтня 2025 року про забезпечення позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 150 - 154, 248, 256, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача - адвоката Володимира Кулі від 21 жовтня 2025 року про забезпечення позову відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду відповідно до ст.ст. 293-297 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 23 жовтня 2025 року.

Суддя Клименко О.М.