Справа № 640/32881/21
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Мірошниченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, суддя Хом`якова В.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі №826/18143/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Хмельницької області;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі №826/18143/14 про поновлення на роботі у розмірі 490 952,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі №826/18143/14 про поновлення позивача на посаді відповідачем фактично виконано 12.10.2021, у день видачі наказу про поновлення на посаді.

Позивач вказує, що затримка виконання рішення допущена саме Офісом Генерального прокурора, таким чином Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 06.02.2021 (наступний день після прийняття рішення про негайне поновлення позивача) по 12.10.2021 (дата прийняття наказу про поновлення).

За період з 06.02.2021 по 12.10.2021 (включно) період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді складає 170 робочих днів, а саме: лютий 2021 - 15 днів, березень 2021 - 22 дні, квітень 2021 - 22 дні, травень 2021 - 18 днів, червень 2021 - 20 днів, липень 2021 - 22 дні, серпень 2021 - 21 день, вересень 2021 -22 дні, жовтень 2021 - 8 днів. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 у справі № 826/18143/14 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 714,84 грн.

Крім того, позивач вважає з посиланням на постанову суду апеляційної інстанції в розрахунку середнього заробітку необхідно врахувати коефіцієнт підвищення, на який необхідно відкоригувати виплати належні позивачу, що передбачено відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1155 від 11.12.2019, яка набула чинності з 16.01.2020 року, коефіцієнт підвищення склав 4,04.

Згідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За розрахунком позивача сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2021 по 12.10.2021, з урахуванням коефіцієнту підвищення складатиме: 714,84 грн х 170 робочих днів х 4,04 коефіцієнт підвищення = 490 952,11 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 у справі № 826/18143/14, яке набуло законної сили, встановлено право ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку за час незаконного звільнення, яке фактично припиняється з дня видачі наказу про поновлення, з урахуванням коефіцієнту підвищення, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2021 року по 12.10.2021 року також має розраховуватися з урахуванням коефіцієнту підвищення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон № 3863-ІХ) пункт 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (Відомості Верховної Ради України, 2023 р., № 29, ст. 111) викладено в новій редакції.

Приписами пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" установлено, що інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).

Пунктом 22 Порядку № 399 встановлено, що на підставі отриманих примірників протоколу та переліку судових справ відповідальною особою протягом семи робочих днів після завершення автоматизованого розподілу судових справ передаються судові справи до судів, визначених за результатами автоматизованого розподілу.

Адміністративну справу № 640/32881/21 передано до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року адміністративним позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі № 826/18143/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Хмельницької області.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі № 826/18143/14 про поновлення на роботі за період 06.02.2021 по 11.10.2021 включно у розмірі 120808 (сто двадцять тисяч вісімсот вісім) гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 1208 (тисяча двісті вісім) грн 08 коп.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив державну службу на посадах прокурорів, наказом Генеральної прокуратури України від 04.09.2012 року №1269к його призначено першим заступником прокурора Хмельницької області.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 року №1481к, керуючись статтями 15, 15 Закону України "Про прокуратуру", вимогою пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "про очищення влади", ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Хмельницької області у зв`язку з припиненням трудового договору, відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, та звільнено його від обов`язків члена колегії прокуратури цієї області.

Наказ про звільнення був оскаржений позивачем до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2021 у справі №826/18143/14 скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1481к про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Хмельницької області та поновлено на вказаній посаді, стягнуто Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1876496,40 грн. Задовольняючи позовні вимоги, суд при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийняв до уваги довідку від 05.07.2021 Хмельницької обласної прокуратури про розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два повних місяці перед звільненням (серпень та вересень 2014 року) - 714 грн. 84 коп.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 змінено рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2021 у справі №826/18143/14, а саме: викладено абзац 4 у наступній редакції: "Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням коефіцієнту його підвищення з 24.10.2014 року по 11.12.2020 року, в розмірі 2 451 944,09 грн без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов`язкові платежі". Апеляційний суд дійшов висновку про помилкове не врахування коефіцієнту підвищення, на який необхідно прокоригувати виплати належні позивачу, коефіцієнт передбачений п. 10 Порядку № 100.

Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021 стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 12.12.2020 по 05.02.2021 у сумі 26449,08 грн без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов`язкові платежі.

На виконання рішення суду наказом Генерального прокурора від 12.10.2021 №359к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1481к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Хмельницької області та поновлено його на посаді з 24.10.2014.

Постановою Верховного Суду від 28.04.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 в частині позовних вимог до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Хмельницької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Справу в цій у частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 залишено без змін.

Шостий апеляційний адміністративний суд 16.06.2022 у справі № 826/18143/14 постановив частково задовольнити апеляційні скарги позивача та Офісу Генерального прокурора, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини в такій редакції: « 4. Стягнути на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 001 381 грн. 93 коп.».

Оскільки судове рішення від 05.02.2021 у справі №826/18143/14 в частині негайного виконання, фактично виконано Офісом Генерального прокурора лише 12.10.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення з 06.02.2021 по 12.10.2021 (170 днів) у розмір 490 952,11 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з частиною другою статті 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, пункт 3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Як убачається із матеріалів справи, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в адміністративній справі №826/18143/14 від 05 лютого 2021 року, зокрема, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконано лише 12.10.2021 року.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Отже, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Згідно з роз`ясненнями Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі-проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не заперечує, що поновлення позивача на посаді шляхом видання наказу № 359к відбулося від 12.10.2021, проте посилаючись на те, що ОСОБА_1 не звертався із заявою про поновлення на посаді та до Офісу Генерального прокурора не надходили виконавчі документи. При цьому, доказів нарахування та виплати заробітної плати позивачу за період з 06.02.2021 по 12.10.2021 до суду надано не було.

Окрім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, будь-яких доказів того, що посадовими особами відповідача вживались заходи щодо виклику позивача або надіслання йому запрошення до кадрового відділу прокуратури області чи Офісу Генерального прокурора або вчинялись інші дії. Доказів ухилення позивача від запрошень або відмову від поновлення на посаді суду не надано. Доводи відповідача про те, що саме ОСОБА_1 повинний був звернутись із заявою про добровільне виконання судового рішення про поновлення на роботі, суд вважає необгрунтованим, оскільки на звільненого працівника законодавство не покладає такий обов`язок. Отже, відповідач не довів наявність поважних причин для невиконання судового рішення про негайне поновлення позивача на посаді.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України.

Щодо періоду затримки виконання судового рішення, колегія суддів зазаначає, що період затримки виконання рішення становить 169 робочих днів з 06.02.2021 (наступний день після прийняття рішення про негайне поновлення позивача) по 11.10.2021 (до дня прийняття наказу про поновлення на посаді).

Щодо суб`єкта, який згідно закону несе відповідальність за несвоєчасне виконання рішення про поновлення позивача на посаді, колегія суддів зазначає наступне.

Так, при вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який у силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, суду необхідно установити: до повноважень якого з відповідачів згідно із Законом № 1697-VII належить вирішення питання поновлення позивача на посаді та ким із відповідачів у спірних правовідносинах видано відповідний наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Водночас та обставина, що у трудових відносинах позивач перебував із Прокуратурою Хмельницької області і нарахування та виплата заробітної плати здійснювалася саме цим органом, не доводить того, що виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді здійснювалося саме цим відповідачем.

Ураховуючи, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, тому від встановлення судами вищеозначених обставин залежить вирішення питання визначення належного відповідача на якого має бути покладений обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення у справі №826/18143/14.

Як убачається з рішення суду першої інстанції у цій справі, у ньому наведено перелік норм Закону № 1697-VII, які визначають повноваження Генерального прокурора щодо призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII посада «заступника керівника регіональної прокуратури» належить до адміністративних посад як посада «заступника керівника обласної прокуратури», а відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону № 1697-VII призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановленому цим Законом, віднесено до повноважень Генерального прокурора.

За таких обставин суд першої інстанції, перевіряючи наявність підстав для застосування положень статті 236 КЗпП України, дійшов правильного висновку, що саме Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року у справі № 826/18143/14 про поновлення ОСОБА_2 на роботі, у зв`язку із чим саме він є належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Аналогічна правовий підхід застосований Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року у справі №460/4900/21, у постанові 18 грудня 2023 року у справі №640/27278/21.

Отже, рішення суду першої інстанції в означеній частині ґрунтується на правильному аналізі та застосуванні норм Закону № 1697-VII і КЗпП України.

Щодо розрахунку суми середнього заробітку, колегія суддів зазначає таке.

На час виникнення спірних правовідносин пункт 5 Порядку № 100 установлював, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзац перший пункту 8 Порядку № 100 визначав, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку № 100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином, Порядком № 100 обмежено кількість місяців, що можуть братися до розрахунку середньої заробітної плати. Вимоги вибору відпрацьованих повних місяців вказана норма не містить.

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, Порядком № 100 передбачено неврахування виплат за час щорічної і додаткової відпусток, відрядження та допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а не неврахування цілих місяців у якому особа перебувала у відпустці, відрядженні або лікарняному.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 викладений у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 640/458/20 та від 21 липня 2022 року у справі №640/23266/19.

У подальшому, подібний правовий підхід був застосований Верховним Судом у справі №340/1916/22, де предметом позову також було стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Зокрема, у постанові від 15 березня 2023 року у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що:

- середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, стягнення якого передбачено статтею 236 КЗпП України, має обчислюватися виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абзац третій пункту 2 Порядку № 100);

- для цілей застосування статті 236 КЗпП України (в аспекті порушених у касаційній скарзі питань) подією, з якою пов`язується визначення розрахункової величини для відповідної виплати, є звільнення працівника, яке суд, який його поновив, визнав таким, що відбулося без законної підстави (є неправомірне), відтак визначив період вимушеного прогулу і суму середнього заробітку для стягнення (відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України);

- застосування положень абзаців третього, четвертого, сьомого пункту 2 у поєднані з абзацами третім, п`ятим пункту 4 Порядку № 100 для обчислення середнього заробітку можливе тоді, коли у працівника відсутній розрахунковий період (перед подією, з якою пов`язана його виплата, якою в контексті цієї справи є звільнення без законної підстави). Проте період вимушеного прогулу, який є наслідком видання неправомірного наказу про звільнення (що встановлено судовим рішенням), не може трактуватися як відсутність розрахункового періоду (у значенні абзаців шостого, сьомого пункту 2 Порядку № 100), відтак і визначати правила обчислення середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на підставі статті 236 КЗпП України; розрахунковим періодом, за яким обчислюється середня заробітна плата - для застосування статті 236 КЗпП України - є останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося (неправомірне) звільнення, а не ухвалення судового рішення про поновлення.

При цьому, пунктом 10 Порядку № 100 (в редакції чинній до 12.12.2020) передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

12 грудня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100" (далі - Постанова №1213), якою виключено пункт 10 Порядку №100.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, спірний період охоплює проміжок часу після внесених змін, тому правові підстави для застосування з 12 грудня 2020 року коефіцієнта підвищення відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №826/6301/15, від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20.

Так, постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 та від 16.06.2022 року у справі № 826/18143/14 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 714,84 грн згідно довідки від 05 липня 2021 року № 21-135вн-21, виданої Хмельницькою обласною прокуратурою.

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Беручи до уваги наведене можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2025 року у справі № 826/18143/14 у частині поновлення позивача на роботі, допущеної до негайного виконання, складає 120807,96 грн (714,84 грн х 169 робочі дні).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не вірно здійснено розрахунок та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі № 826/18143/14 про поновлення на роботі за період 06.02.2021 по 11.10.2021 включно у розмірі 120808,00 грн, а тому рішення суду першої інтанції слід змінити в частині суми стягнення середнього заробітку.

Щодо посилання відповідача на необхідність врахування заробітку ОСОБА_1 у ТОВ "Б.К. Алібі" у 2021 році в розмірі 83 123,00 грн, то вони є необґрунтованими, з ошляду на наступне.

Так, Верховний Суд у постанові від 30.05.2024 № 340/1334/22 вказав, що стаття 236 КЗпП так само як і ст. 235 КЗпП, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення може бути зменшена. Доводи про те, що працівник, якого було незаконно звільнено й поновлено на роботі, протягом періоду вимушеного прогулу та/або невиконання рішення про поновлення на роботі був працевлаштований та отримував заробітну плату могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу. Аналогічні за змістом висновки про те, що отримання особою іншого доходу, у тому числі за новим місцем роботи, не має значення для цілей обчислення розміру середнього заробітку за правилами ст. 236 КЗпП України (не є підставою для його зменшення) викладено також у постанові ВС від 21.01.2022 у справі №640/22054/18.

Самостійне працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.

Отже, аналіз положень ст.236 КЗпП свідчить про те, що законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений ст. 235 КЗпП України та ст. 371 КАС України, законодавець виходив з того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року в частині розміру стягнення середнього заробіток за час затримки виконання рішення суду, а саме, зазначити, що стягненню підлягає середній заробіток у розмірі 120807,96 грн. У решті рішення суду слід залишити без змін.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то рішення суду в цій частині не оскаржується та відповідач в апеляційній скарзі не наводить доводів та міркувань в частині незаконності рішення в цій частині, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року змінити в частині розміру стягнення середнього заробіток за час затримки виконання рішення суду та викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі № 826/18143/14 про поновлення на роботі за період з 06.02.2021 по 11.10.2021 включно у розмірі 120807,96 грн (сто двадцять тисяч вісімсот сім гривень 96 копійок)».

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 23 жовтня 2025 року.