Справа № 240/19960/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/19960/25

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся через систему «Електронний суд» у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) про визнання протиправними дій щодо призупинення виплати пільги з 01 травня 2025 року, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», саме: 50-ти відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія, вивіз сміття та інші послуги) та зобов`язання поновити таку.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є пенсіонером органів внутрішніх справ та ветераном органів внутрішніх справ. Посилаючись на пункт 2 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389 (далі Порядок №389) стверджує, що такий не поширює свою дію на осіб, які мають право на пільги відповідно до законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII та «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24 березня 1998 року № 203/98-ВР (далі Закон України №203/98-ВР). Однак, відповідач протиправно, на переконання позивача, застосував до нього положення Порядку №389 та призупинив з 01 травня 2025 року виплату пільги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Ухвалою суду від 13 серпня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

27 серпня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що пунктами 6 та 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року № 4059-IX (далі Закон України № 4059-IX) установлено, що у 2025 році застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, зокрема пункт 6 частини 1 статті 6, стаття 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР, а також, що у 2025 році за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, надаються пільги, передбачені, зокрема, пункт 6 частини 1 статті 6, стаття 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР. На реалізацію наведених положень Урядом 31 грудня 2024 року прийнято постанову «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389» №1553, якою внесені відповідні зміни. З огляду на те, що середньомісячний сукупний дохід позивача та членів його сім`ї становить 33323,39 грн, який перевищує величину доходу, що дає право на податкову соціальну пільгу в розмірі 4240,00 грн, з 01 травня 2025 року позивачу припинено нарахування пільги у вигляді 50- відсоткову знижку плати за користування житлом та плати за комунальні послуги в межах соціальних нормативів.

У період з 17 по 29 вересня 2025 року головуюча суддя перебувала у стані тимчасової непрацездатності, а з 03 по 08 жовтня 2025 року у відпустці.

Суд установив, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області, є пенсіонером органів внутрішніх справ, отримує пенсію відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року№ 2262-XII (далі Закон України №2262-ХІІ) та має статус ветерана органів внутрішніх справ.

Згідно статті 6 Закону України №203/98-ВР користувався пільгами по сплаті за житлово-комунальні послуги.

У зв`язку з припиненням нарахування пільги на оплату житлово-комунальних послуг з 01 травня 2025 року позивач через персональний кабінет на веб-порталі Пенсійного фонду України 14 липня 2025 року направив до відповідача звернення.

11 серпня 2025 року позивач отримав відповідь про те, що пільги з 01 травня 2025 року йому не нараховано, оскільки середньомісячний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Уважаючи такі дії протиправними, позивач подав цей позов до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Суд наголошує на тому, що виходячи зі змісту приписів статей 17, 65 Основного Закону України, громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції; тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Спеціальним законом, який визначає статус ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції України, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їхніх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві є Закон України № 203/98-ВР.

Відповідно до статті 3 названого Закону держава гарантує кожному ветерану військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України рівні з іншими громадянами України можливості в економічній, соціальній, політичній сферах щодо задоволення різноманітних життєвих потреб, а також надає різні види допомоги шляхом:

реалізації права на працю відповідно до рівня професійної підготовки та цільових програм соціальної адаптації;

створення умов для підтримки та поліпшення здоров`я з метою забезпечення активного довголіття;

надання пільг, компенсацій та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності та заслуженого відпочинку;

реалізації цільових програм поліпшення житлових умов;

організації соціально-побутового обслуговування;

пенсійного забезпечення відповідно до законодавства.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України№ 203/98-ВР ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються пільги у вигляді 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги), користування квартирним телефоном ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і членами їх сімей, які проживають разом з ними, в жилих будинках усіх форм власності в межах норм, передбачених законодавством, або 50-відсоткова знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.

Кабінет Міністрів України постановою від 04 червня 2015 року № 389 затвердив Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, який визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, тепло- та електропостачання, природний газ (в тому числі послуги з транспортування, розподілу та постачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо) відповідно до законодавства.

Відповідно до пунктом 3 Порядку № 389 пільги, зазначені у пункті 1 цього Порядку, надаються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Пунктом 8 Порядку № 389 закріплено, що для визначення станом на 1 січня кожного року права на отримання пільг для пільговиків, зазначених у пункті 2 цього Порядку, відомості про яких наявні в Реєстрі, під час визначення органами Пенсійного фонду України середньомісячного сукупного доходу враховуються доходи пільговика і членів його сім`ї (за наявності), зазначених у пункті 4 цього Порядку, за III і IV квартали попереднього календарного року.

Для визначення права на отримання пільг для пільговиків, зазначених у пункті 2 цього Порядку, які звернулися із заявою про внесення відомостей до Реєстру осіб, які мають право на пільги, за формою згідно з додатком 3 до Положення про Реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» від 29 січня 2003 року № 117 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2023 р. № 1351, під час визначення органами Пенсійного фонду України середньомісячного сукупного доходу враховуються доходи пільговика і членів його сім`ї (за наявності), зазначених у пункті 4 цього Порядку, за два квартали, що передують місяцю, який передує місяцю звернення.

За правилами пункту 9 Порядку № 389 органи Пенсійного фонду України з урахуванням отриманої інформації, зазначеної в пунктах 6 8 цього Порядку, визначають із 01 грудня 2022 року середньомісячний сукупний дохід у розрахунку на одну особу сімей пільговиків, інформацію про яких внесено до Реєстру, шляхом ділення загальної суми грошових доходів кожного із членів сім`ї пільговика, на яких поширюються пільги, за попередні шість місяців на 6 і на кількість членів сім`ї.

У разі коли середньомісячний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, пільговик має право на отримання пільг протягом 12 місяців із місяця визначення відповідного права, але не більше ніж до останнього дня календарного року визначення такого права (пункт 10 Порядку № 389).

Відповідно до пункту 11 Порядку № 389 після закінчення дванадцяти місяців уповноважений орган визначає право пільговика на отримання пільг на наступний період відповідно до пункту 9 цього Порядку.

Згідно із пунктом 12 Порядку № 389 у разі коли середньомісячний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, уповноважений орган письмово або через особистий кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України інформує пільговиків про те, що вони не мають права на отримання пільг і можуть звернутися за житловою субсидією.

У разі зменшення доходу сім`ї пільговик має право звернутися до уповноваженого органу для визначення права на отримання пільг з місяця звернення.

У разі зміни величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, уповноважений орган самостійно визначає право пільговика, до сукупного доходу сім`ї якого входять лише пенсії та соціальна допомога і сім`я якого складається лише з непрацездатних осіб, на отримання пільг відповідно до пункту 9 цього Порядку без звернення пільговика.

Пунктом 14 Порядку № 389 визначено, що надання пільг припиняється:

якщо пільговиком приховано або навмисно подано недостовірні дані про доходи будь-кого із членів сім`ї пільговика, що вплинуло на визначення права на пільги, з місяця, в якому виявлено порушення;

за заявою пільговика з місяця, що настає за місяцем її подання, якщо інше не обумовлено заявою.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що за загальним правилом у разі коли середньомісячний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, пільговику встановлюється відповідна пільга на 12 місяців із місяця визначення відповідного права, після закінчення яких уповноважений орган визначає право пільговика на отримання пільг на наступний період відповідно до пункту 9 цього Порядку. При цьому положення Порядку № 389 містять виключні підстави для припинення надання пільг.

Поряд з цим пунктом 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону України 4059-IX установлено, що у 2025 році застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, зокрема пункт 6 частини 1 статті 6, стаття 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України 203/98-ВР.

Пункт 7 названого розділу також передбачено, що у 2025 році за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, надаються пільги, передбачені, зокрема, пунктом 6 частини 1 статті 6, статтею 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України 203/98-ВР.

На реалізацію наведених положень Закону України №4059-ІХ Кабінет Міністрів України 31 грудня 2024 року прийняв постанову № 1553, якою Постанову № 389 доповнив пунктом 11 такого змісту:

« 11. Установити, що у 2025 році:

1) пільги, передбачені абзацом п`ятим частини п`ятої статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (реабілітованим особам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами), пунктом 11 частини першої та частинами другою і третьою статті 20, пунктом 1 частини першої та частинами другою і третьою статті 21, частиною третьою статті 22 в частині пільг, передбачених пунктом 11 частини першої статті 20, і пунктом 14 частини першої статті 22 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1; особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 2; дружинам (чоловікам) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або опікунам (на час опікунства) дітей померлих; дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт), абзацами першим і другим пункту 5 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (звільненим з військової служби особам, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; батькам і членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби), пунктом 6 частини першої статті 6, статтею 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції, податкової міліції, Бюро економічної безпеки, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції, податкової міліції, Бюро економічної безпеки, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації), пунктами 4-6 частини першої статей 6-1 і 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Другої світової війни, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків; колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин), абзацом третім частини десятої статті 6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» (депортованим особам, які досягли пенсійного віку або є особами з інвалідністю), надаються за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою;

2) положення підпункту 1 цього пункту застосовується:

з 1 січня 2025 р. для осіб, які звернулися за наданням пільг починаючи з 1 січня 2025 р.;

після закінчення опалювального сезону 2024/25 року для осіб, які отримували пільги у період до 31 грудня 2024 р. включно.».

Зміст наведених змін в законодавстві свідчить про те, що Кабінет Міністрів України на виконання положень пунктів 6 та 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону України № 4059-IX змінив порядок перегляду визначення права пільговика на отримання пільг на наступний період відповідно до пункту 9 Порядку № 389 до закінчення 12 місяців із місяця визначення відповідного права у пільговика, зокрема, після закінчення опалювального сезону 2024/25 року для осіб, які отримували пільги у період до 31 грудня 2024 року включно.

Визначальним питанням для вирішення цієї справи є правомірність дій органу Пенсійного фонду України щодо призупинення нарахування та виплати пільги на оплату житлово-комунальних послуг з 01 травня 2025 року.

Вирішуючи порушені в заявах по суті справи питання, суд виходить з такого.

Юридична визначеність норми права є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту незалежним судом.

Конституційний Суд України у рішенні від 20 червня 2019 року № 6-р/2019 звернув увагу, що юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци 5, 6 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).

Поняття якість закону означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), «C.G. та інші проти Болгарії» (заява № 1365/07).

Поряд із цим, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України» (заява № 20372/11), «Кантоні проти Франції» (заява №17862/91).

Державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Слід також звернути увагу, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання є колізією норм права.

За загальним правилом вирішення колізій, передбаченим частиною 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Під юридичною колізією (від латинського «collisio» зіткнення) слід розуміти cyпepeчніcть або poзбіжніcть між нормативно-правовими актами, якими врегульовано одні й ті ж aбo спорідненні правовідносини.

У пункті 2.1 рішення від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 Конституційний Суд України зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Виходячи із засад теорії права, оскільки Закон України №203/98-ВР та Закон України № 4059-IX мають однакову юридичну силу, при цьому останній прийнятий пізніше, у спірних правовідносинах має місце змістовна та темпоральна колізії.

У випадку одночасного існування змістовної та темпоральної колізії між більш ранньою cпeціaльнoю нормою і пізнішою загальною нормою перевагу має раніше прийнята спеціальна норма.

Поряд із цим, у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині 2 статті 19, статті 130 Конституції України.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини 2 статті 56, частини 2 статті 62, частини 1 статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).

Тим часом слід зауважити, що у рішенні від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 за результатами розгляду справи за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу 9 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України «при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Конституційний Суд України вже здійснював тлумачення зазначених конституційних положень, а також сформулював юридичну позицію, за якою «зміст прав і свобод людини це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики (абзаци 5, 6 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Окрім того, Конституційний Суд України вказав, що скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація; звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням (абзац 4 підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

У рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України наголошує на конституційному обов`язку держави утверджувати і забезпечувати права і свободи людини та розвиває і конкретизує сформульовані ним юридичні позиції щодо змісту положень частини 3 статті 22 Основного Закону України.

Конституційний Суд України виходив із того, що положення частини 3 статті 22 Конституції України перебувають у системному зв`язку з іншими положеннями цієї статті.

Згідно зі статтею 22 Основного Закону України права і свободи людини, закріплені Конституцією України, не є вичерпними (частина 1); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина 2); при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина 3).

Оскільки стаття 22 міститься у розділі ІІ «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина» Конституції України і в ній сформульовано загальну вимогу щодо законодавчого регулювання існуючих прав і свобод, то положення частини 3 цієї статті необхідно інтерпретувати у взаємозв`язку з положеннями частин 1 та 2 статті 22, частини 1 статті 64, частини 1 статті 157 Основного Закону України та розуміти як такі, що поширюються на всі існуючі права і свободи людини, гарантовані Конституцією України.

Звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац 3 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення.

Отже, положення частини 3 статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності (підпункт 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року №5-р/2018).

Підсумовуючи наведене вище, суд уважає за необхідне узагальнити:

1) існування воєнного або надзвичайного стану може обумовлювати запровадження обмеження певних прав та свобод людини;

2) таке обмеження прав та свобод людини має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та Законів України;

3) звуження прав і свобод це зменшення їх кількісної характеристики та відповідає поняттю «обмеження»;

4) Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, виключно за умови, що такі обмеження не є свавільними та несправедливими, встановлюються виключно Конституцією і законами України, переслідують легітимну мету, обумовлені суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційні та обґрунтовані, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Перевіряючи дотримання законодавчим органом під час прийняття Закону України №4059-ІХ названих Конституційним Судом України умов, суд приходить до такого.

З 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений та діє по сьогодні.

Закон України №4059-ІХ у пунктах 6 та 7 розділу «Прикінцеві положення» визначає правила застосування, зокрема, деяких положень Закону України №2034/98-ВР, тільки протягом 2025 року.

Також 28 червня 2024 року Урядом прийнято постанову №751, якою затверджена Бюджетна декларація на 2025 2027 роки.

Названою декларацією передбачено, що у середньостроковому періоді зусилля Кабінету Міністрів України буде спрямовано на реалізацію реформ, розроблених разом із міжнародними партнерами, що створить фундамент для подальшого відновлення та розвитку економіки, а також сприятиме інтеграції України до ЄС.

У розділі «Державна політика щодо соціальних стандартів та гарантій, соціальна політика» Бюджетної декларації на 2025 2027 роки зазначено, що з огляду на необхідність підтримки найуразливіших громадян України, а також недопущення пасивного пристосування соціальної політики до обмежених фінансових можливостей держави основним пріоритетом соціальної політики у середньостроковій перспективі визначено підтримку громадян у подоланні складних життєвих обставин із збереженням адресних підходів і заходів їх розв`язання, що буде здійснено шляхом продовження комплексних реформ у соціальній сфері.

Одним з завдань у зазначений сфері на 2025 2027 роки є забезпечення максимальної адресності та наближеності надання відповідної соціальної підтримки тим, хто її потребує.

Згідно пояснювальної записки до проєкту Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у розділі «Державна політика у сфері соціального захисту» Міністерству соціальної політики України передбачено видатки для підтримки найуразливіших громадян України у подоланні складних життєвих обставин з урахуванням задекларованих у Бюджетній декларації на 2025 2027 роки засад, а саме: забезпечення максимальної адресності та наближеності надання відповідної соціальної підтримки тим, хто її потребує; прозорість і максимальна об`єктивність критеріїв в отриманні соціальної підтримки; забезпечення захисту прав дитини; забезпечення своєчасного та у повному обсязі фінансування пенсійних виплат; удосконалення механізму надання соціальних послуг з метою наближення їх до вразливих груп населення; підтримка осіб з інвалідністю.

Суд зауважує, що 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги, не є за своєю суттю пенсією, на яку особи мають право в разі досягнення передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV пенсійного віку чи визнання особою з інвалідністю, як соціальну гарантію від держави.

Згідно позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішення від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, у Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини 1 статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина 2 статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98).

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників указав Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 19 червня 2001 року №9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов`язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Окрім того, у рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина 1 статті 8 Основного Закону) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

У рішеннях від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004, від 24 березня 2005 року №2-рп/2005, від 20 червня 2007 року №5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Окрім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 17 березня 2005 року №1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов`язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині 3 статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У справі, яка розглядаються, суд, визначаючи, чи відповідає зміна нормативно-правового регулювання спірних правовідносин принципу домірності (пропорційності), базує свої висновки на встановлених Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) критеріях щодо втручання у право на мирне володіння майном.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) складається з трьох окремих правил: «перше правило, викладене в першому реченні першого пункту, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, що міститься в другому реченні першого пункту, охоплює позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третє правило, викладене в другому пункті, визнає, що Договірні держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів. Втім ці три правила не є «окремими» в тому сенсі, що вони не пов`язані між собою. Друге і третє правила стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном і тому повинні тлумачитися у контексті загального принципу, викладеного у першому правилі» (див., наприклад, рішення у справі Jahn and Others v. Germany [GC], nos. 46720/99, 72203/01 and 72552/01, § 78, ECHR 2005-VI).

Якщо має місце втручання органу державної влади в мирне володіння майном, воно має бути законним і переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також має бути розумно пропорційним меті, якої прагнуть досягти. Іншими словами, має бути досягнутий «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи. Необхідний баланс не буде досягнутий, якщо відповідна особа або особи були змушені нести індивідуальний і надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Former King of Greece and Others v. Greece [GC], no. 25701/94, §§ 79 і 82, ECHR 2000-XII).

Що стосується виплат із соціального забезпечення, стаття 1 Протоколу № 1 не обмежує свободу Договірної Держави вирішувати, чи запроваджувати будь-яку форму системи соціального забезпечення або обирати вид і розмір виплат, що надаються в рамках будь-якої такої системи. Однак, якщо Договірна Держава має чинне законодавство, що передбачає виплату соціальної допомоги як права незалежно від того, обумовлена вона попередньою сплатою внесків чи ні, це законодавство повинно розглядатися як таке, що створює майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1, для осіб, які відповідають його вимогам (див. рішення у справі Stec and Others v. the United Kingdom (dec.) [GC], nos. 65731/01 and 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X); важливість цього інтересу також має бути відображена шляхом визнання статті 1 Протоколу № 1 застосовною (див. рішення у справі Moskal v. Poland, no. 10373/05, п. 39, від 15 вересня 2009 року).

Стаття 1 Протоколу № 1 не гарантує як таке право на будь-яку соціальну допомогу в конкретному розмірі (див., наприклад, рішення у справі Aunola v. Finland (dec.), no. 30517/96, 15 березня 2001 року). «Вимога» може становити «володіння» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, тільки якщо вона є достатньою мірою встановленою для того, щоб її можна було примусово виконати (див. Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece, 9 грудня 1994 року, § 59, серія A, № 301-B). Отже, зменшення або припинення достатньо встановленої виплати може становити втручання у володіння (див. рішення у справі Khoniakina v. Georgia, no. 17767/08, § 72, від 19 червня 2012 року).

Рішення про прийняття законів про соціальне страхування та пенсійне забезпечення з метою збалансування державних видатків та пенсійних виплат передбачає розгляд різних політичних, економічних та соціальних питань, думки щодо яких у демократичному суспільстві можуть обґрунтовано різнитися. З огляду на те, що національні органи влади повинні мати широку свободу розсуду в питаннях загальної соціальної та економічної політики (зокрема й у сфері пенсійного забезпечення), інтереси соціальної справедливості та економічного добробуту можуть на законних підставах спонукати їх коригувати, обмежувати або навіть зменшувати розмір пенсій, які зазвичай виплачуються відповідним категоріям населення (див., наприклад, рішення у справах Yavas and Others v. Turkey, § 39-51, і Valkov and Others, § 92).

Будь-яке втручання органу державної влади у мирне володіння майном може бути виправданим лише тоді, коли воно слугує законному суспільному (або загальному) інтересу (див. рішення у справі Broniowski v. Poland [GC], no. 31443/96, §§ 147-48, ECHR 2004-V, and Hutten-Czapska v. Poland [GC], no. 35014/97, §§ 163-164, ECHR 2006-VIII). У зв`язку з цим Конвенція зазвичай надає державі широку свободу розсуду, коли йдеться про загальні заходи економічної та соціальної політики. Завдяки своєму безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади в принципі мають більше можливостей, ніж міжнародний суддя, вирішувати, що є «в інтересах суспільства» з соціальних чи економічних міркувань, і ЄСПЛ, як правило, поважає політичний вибір законодавчого органу, якщо тільки він не є «явно необґрунтованим» (див. рішення у справі National Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshire Building Society v. the United Kingdom, 23 жовтня 1997 року, § 80, Reports of Judgments and Decisions 1997-VII, та Stec and Others v. the United Kingdom [GC], nos. 65731/01 and 65900/01, § 52, ECHR 2006-VI). Ця межа є ще ширшою, коли питання стосується оцінки пріоритетів щодо розподілу обмежених державних ресурсів (див. рішення у справах Pentiacova and Others v. Moldova (dec.), no. 14462/03, ECHR 2005-I; Huc v. Romania and Germany (dec.), no. 7269/05, § 64, 1 грудня 2009 року; and Koufakis and Adedy v. Greece (dec.), nos. 57665/12 and 57657/12, § 31, 7 травня 2013 року).

Проте, свобода розсуду, якою користуються Держави в цих конкретних сферах, не є безмежною. Суд повинен переконатися, що було досягнуто «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чи не була внаслідок втручання Держави відповідна особа змушена нести непропорційний і надмірний тягар (див. Hutten-Czapska, згадане вище, § 167; Koufakis and Adedy, згадане вище, § 42). Повне позбавлення виплат, що призводить до втрати засобів до існування, в принципі, становитиме порушення права власності, встановлення розумного та пропорційного скорочення виплат таким не буде (див. рішення у справі Jankovic v. Croatia (dec.), no. 43440/98, ECHR 2000-X; Schwengel v. Germany (dec.), no. 52442/99, 2 березня 2000 року; Lakicevic and Others v. Montenegro and Serbia, nos. 27458/06, 37205/06, 37207/06 and 33604/07, §§ 62-63, 13 грудня 2011; Apostolakis v. Greece, no. 39574/07, §§ 41-42, 22 жовтня 2009 року; Kjartan Asmundsson, цит. в цій справі, § 45; Valkov and Others, цит. в цій справі, § 97; Maggio and Others v. Italy, nos. 46286/09, 52851/08, 53727/08, 54486/08 and 56001/08, § 63, 31 травня 2011 року; та Frimu and 4 other applications v. Romania (dec.), no. 45312/11, §§ 42- 48, 7 лютого 2012 року).

Ураховуючи усталену практику ЄСПЛ, суд зауважує, що вимога позивача як ветерана органів внутрішніх справ на отримання 50-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1 і може вважатися «володінням» у розумінні цього правила. У справі, що розглядається, питання полягає в тому, чи може твердження позивача про те, що він мав право на отримання такої пільги, становить втручання у мирне володіння майном у значенні цього положення, і якщо так, то чи було таке втручання законним і чи переслідувало легітимну мету «в інтересах суспільства», а також чи було воно пропорційним меті, якої прагнули досягти.

Так, зміна нормативно-правового регулювання питання нарахування та виплати пільги позивачу не становить «позбавлення майна» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, а його потрібно розглядати як втручання у право позивача на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке має бути виправданим.

У вирішенні питання, чи було таке втручання законним, суд базується на таких міркуваннях.

До повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів; винятково законами України визначаються основи соціального захисту (статті 85, 92 Конституції України).

Верховна Рада України як демократично обраний Парламент відповідно до приписів Конституції України уповноважена здійснювати законодавчу функцію, зокрема й у питаннях визначення розміру соціальних виплат за рахунок коштів державного бюджету.

У межах повноважень Верховна Рада України 19 листопада 2024 року прийняла Закон України № 4059-IX, який набрав чинності 01 січня 2025 року, яким у пунктах 6 та 7 розділу «Прикінцеві положення» установлено, що у 2025 році:

пункт 6 частини 1 статті 6, стаття 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України №203/98-ВР застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України;

пільги, передбачені пункт 6 частини 1 статті 6, стаття 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України №203/98-ВР, надаються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Отже, встановлюючи порядок надання пільги, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України №203/98-ВР, Верховна Рада України діяла в межах її власних дискреційних повноважень.

У зв`язку з наведеним суд уважає, що втручання держави у право позивача на мирне володіння своїм майном 50-відсоткову знижку плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (шляхом зміни правових підстави для її нарахування та виплати) відповідає критерію законності.

Наступним критерієм, який підлягає встановленню судом, є те, чи переслідувало втручання у право позивача на мирне володіння своїм майном легітимну мету «в інтересах суспільства».

Загальновідомим є факт, що починаючи з 24 лютого 2022 року Україна перебуває у стані повномасштабної війни внаслідок збройної агресії російської федерації.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Головну роль в обороні України відіграють Збройні Сили України та інші військові формування, які своєю мужньою боротьбою здійснюють ефективний захист Української держави та Українського народу.

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройній агресії російської федерації проти України. Тому всебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, які беруть участь у захисті Батьківщини та в бойових діях, є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України.

Отже, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.

За таких обставин зміна нормативно-правового регулювання порядку нарахування та виплати 50-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги, викликане об`єктивними причинами, а саме: прагненням збалансувати державний бюджет з метою належного фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які своїми безпосередніми діями здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України.

З урахуванням наведеного бракує підстав уважати, що держава не дотримала справедливого балансу між суспільними та індивідуальними інтересами в контексті обмеження праві позивача на мирне володіння своїм майном.

Водночас, установлюючи, чи не змушений позивач нести надмірний індивідуальний тягар внаслідок такого обмеження, суд ураховує, що 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги, передбачена пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України № 203/98-ВР, не є основним джерелом існування позивача, а є додатковою соціальною гарантією; позивач не довів, що відсутність такої пільги поставило його під загрозу нестачі коштів для існування або що його умови життя погіршилися настільки, що він ризикує опинитися нижче встановленого прожиткового рівня. Отже, позивач не змушений нести надмірний індивідуальний тягар і втручання у його право на мирне володіння майном не порушило суті його соціальних прав.

Суд, урахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національним судом, дійшов висновку, що в цій справі не встановлено підстав уважати, що дії держави щодо зміни нормативно-правового регулювання порядку нарахування та виплати 50-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги, як додаткової гарантії соціального захисту осіб, на яких поширюється дія Закону України № 203/98-ВР, призвели до позбавлення таких осіб свого майна в розумінні статті 1 Протоколу № 1.

У розглядуваних спірних правовідносинах судом не встановлено, що положення пунктів 6 та 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №4059-ІХ призводять до зменшення розміру пенсії позивача нижче визначеного частиною 3 статті 46 Конституції України (прожиткового мінімуму, встановленого законом). При цьому судом установлено існування необхідності перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства держави, яка потерпає від військової агресії російської федерації.

Також суд зауважує, що положення Закону України №4059-ІХ передбачають не повне скасування реалізації права осіб, визначених у Законі України №203/98-ВР, на 50-відсоткову знижку плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги, а проведення її виплати особам, розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї яких в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Як зазначено вище, встановлення законодавчим органом додаткових умов для реалізації права на отримання зазначеними у Законі України №203/98-ВР особами, 50-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги обумовлено необхідністю перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства держави, яка потерпає від військової агресії російської федерації. При цьому такі заходи запроваджено тільки на 2025 рік.

Тим часом у випадку внесення відповідних змін до Закону України №203/98-ВР буде мати наслідком зменшення кількості людей, які мають право на отримання відповідної пільги, тобто обмеження права без легітимної мети, суспільної необхідності досягнення такої та належного обґрунтування обмеження, запровадженого на постійній основі.

На момент розгляду справи положення Закону України №4059-ІХ не визнані неконституційними, а за результатами аналізу нормативно-правового регулювання спірних правовідносин суд не установи, що положення Закону України №4059-ІХ суперечать Конституції України, що, згідно приписів частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, могло стати підставою для незастосування таких.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що положення пункту 6 та 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №4059-ІХ не порушують приписи Конституції України та не призводять до порушення права позивача на соціалььний захист у розмірі, що забезпечує рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а їх прийняття обумовлене необхідністю перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства держави, яка потерпає від військової агресії російської федерації.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 травня 2025 року у справі №440/14216/23 та Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 червня 2025 року у справі №600/7719/23-а.

У справі, яка розглядається судом установлено, що відповідач, після закінчення опалювального сезону 2024/25 року для осіб, які отримували пільги у період до 31 грудня 2024 року включно, з урахуванням отриманої інформації, зазначеної в пунктах 6-8 цього Порядку, визначивши, що середньомісячний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу у позивача як пільговика перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у 2025 році (4240,00 грн), повідомив про відсутність права на отримання пільг з травня 2025 року.

Отже, такі дії відповідача відповідають критеріям, визначеним у статті 19 Конституції України та статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому не можуть бути визнані судом протиправними.

Окрім того суд зазначає, що позивач необґрунтовано посилається на застосування до нього Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон України № 3551-XII).

Названий Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Однак, як установлено судом, позивач не є ветераном війни (учасником бойових дій), а тому до нього не може бути застосовано Закон України № 3551-XII в частині 50-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги), оскільки як установлено судом така пільга була надано йому на підставі Закону України № 203/98-ВР.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими обґрунтовані позовні вимоги, не знайшли підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

23.10.25