Справа № 380/8534/25
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/8534/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спанрайз» до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішень

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Спанрайз» код ЄДПОУ 41482988 місцезнаходження: 03191,

м. Київ, вул. Луценка Дмитра, 15 (далі позивач) до Львівської митниці , місцезнаходження: 79000, Львівська область м. Львів, вул. Т. Костюшка, 1 (далі відповідач), в якій позивач просить, з урахуванням уточненої позовної заяви:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів прийняте Львівською митницею № UA209000/2025/800013/2 від 24.03.2025;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів прийняте Львівською митницею № UA209000/2025/800014/2 від 24.03.2025.

Ухвалою від 05.05.2025 суддя залишила позовну заяву без руху.

Ухвалою від 10.05.2025 суддя прийняла позовну заяву до розгляду і відкрила спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що декларантом при поданні митних декларацій надано усі документи, які містили конкретні числові значення щодо ціни, яка була сплачена за товар, що ввозився на територію України в режимі імпорту. Тому, на думку позивача, митним органом неправомірно, без достатніх на це підстав прийнято рішення про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості товару. Зазначені митницею в оскаржуваних рішеннях про коригування митної вартості зауваження та розбіжності, які стали підставою для прийняття оскаржених рішень про коригування митної вартості, не можуть бути визнані об`єктивними, обґрунтованими та такими, що впливають на числові значення заявленої митної вартості товарів.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що Львівською митницею встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, визначеної за основним методом.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні сторони у справі не звертались.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

До митного оформлення уповноважена особа декларанта подала митну декларацію від 24.03.2025 №25UA06U5 на товар сітка затінююча.

Розрахована декларантом митна вартість товару 39730,74 доларів США.

Відповідач надіслав уповноваженій особі декларанта вимогу про надання додаткових документів.

24.03.2025 відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/800013/2 (далі оскаржуване рішення №UA209000/2025/800013/2), відповідно до якого визначено митну вартість імпортованого позивачем товару за резервним методом у розмірі 64664,82 доларів США.

Відповідно до пункту першого частини четвертої статті 54 Митного кодексу України здійснено контроль наявності в поданих декларантом документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари та встановлено наступно.

Умовами поставки оцінюваного товару згідно інвойсу є FOB NINGBO. Відповідно до Iricoterms 2020 термін FOB Free on Board (Назва порту відвантаження) який означає, що продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту усі витрати і ризики чи втрати ушкодження товару повинен нести покупець. За умовами поставки FOВ покупець за власний рахунок та на власний ризик одержує імпортну ліцензію або інший дозвільний документ, виконує усі митні формальності для імпорту товару та його транзитного перевезення через будь-яку країну. Відповідно до частини 10 статті 58 Митного кодексу України, до митної вартості товарів додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на навантаження, вивантаження та оброку оцінюваних товарів, митне оформлення, портові збори, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту аб оіншого місця ввезення на митну територію України, витрати на страхування цих товарів.

Для підтвердження додаткових складових митної вартості оцінюваного товару надано рахунок ТОВ «Ламан Шипінг» від 21.03.2025 №LS-4632406 у якому відсутні відомості про такі складові митної вартості як страхування, вивантаження, перевантаження та обробку оцінюваних товарів в порту призначення (портовий збір, зберігання товару в порту, вартість перевантаження контейнерів, документальний супровід, тощо), не зазначено географічні пункти маршруту перевезення (відсутні відомості щодо кілометражу маршруту, місця завантаження та розвантаження товару), умови оплати, відсутні відомості, відповідно до яких встановлюється «належність послуг до оцінюваних товарів (зазначено лише номер контейнера, шрифт якого відрізняється від основного тексту).

У пункті 5 рахунку № LS-4632406 зазначено вартість міжнародного автоперевезення по території України, однак оскільки послуги що надаються на митній території України, є об?єктом оподаткування ПДВ, а у документі відсутня інформація щодо оподаткування таких витрат ПДВ, тому існує імовірність що весь розмір транспортних витрат згідно виставленого рахунку стосується перевезення по іноземній території.

Рахунок містить посилання на договір про перевезення від 19.10.2017 №88475, у якому обумовлено, що під кожне перевезення (пункті 1.3) за 2 тижні до початку завантаження вантажу надається заявка із зазначенням необхідної інформації, однак надана заявка №33 датована 21.03.2025, а Коносамент №HYSF датовано 22.01.2025, що суперечить умовам договору.

У пункті 4.1.3.а договору про перевезення №88475 передбачено оплату за послуги з перевезення вантажу морським транспортом та супутні витрати (навантаження, розвантаження, портові збори, агентський збір і т.п.) до виходу контейнерів з порту, однак платіжна інструкція на оплату морського перевезення №362 датована 21.03.2025, а автотранспортна накладна № 458663-2 датована 20.03.2025.

Надана платіжна інструкція не містить жодних відміток банку.

Сума морського перевезення у платіжній інструкції №6362 становить 270351,00 грн, однак у рахунку №LS-4632406 та заявці сума морського перевезення становить 161959,50 грн. Дана заявка не містить відомості про осіб підписантів. Довідка про транспортні витрати № 458663 не підписана головним бухгалтером, що суперечить вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в якому передбачається, що первинний обліковий документ повинен обов?язково містити в тому числі «особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції». Що може свідчити, про недостовірність заявлених документів та наявність іншого первинного облікового документа. Заявки до договору про перевезення від 02.10.2023 №ULS2102023 не надано.

У графі 16 та 23 автотранспортної накладної CMR від 20.03.2025 №458663-2 зазначено, що перевезення здійснювалось безпосередньо перевізником «РЕ SAVCHUK ALONA», документи, що підтверджують взаємозв?язок експедитора та перевізника до митного оформлення не надавались. В автотранспортній накладній CMR відсутні відомості у графі 22 (підпис і штамп відправника), що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19травня 1956) та ЗУ «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів».

У пункті 8.4. зовнішньоекономічного договору №SR-CNBM-20190109 передбачено, що специфікації та інші документи підписуються обома сторонами, однак надана митному органу специфікація від 11.03.2025 специфікація №2 до інв.SAE1024095-6 не підписана продавцем.

Доповнення від 06.06.2022 № 5 до зовнішньоекономічного договору від 09.01.2019 №SR-CNBM-20190109 щодо зміни розділу 9 «Юридичні адреси та реквізити сторін» містить печатку та підпис продавця, які очевидно скопійовані/перенесені (імовірно з договору). Разом з тим розділ 4 контракту «рахунок для перерахування платежів» залишено без змін, що викликає сумніви що печатка та підпис продавця, а відповідно і додаток до контракту валідний.

В копії митної декларації країни відправлення №19624369 код товару не відповідає заявленому до митного оформлення, відсутні відомості про порт відвантаження - NINGBO, у графі «країна кінцевого призначення» митної декларації країни вказано POL, що суперечить умовам даної зовнішньоекономічної операції. Декларантом з урахуванням вимог статті 254 Кодексу не забезпечено переклад митної декларації країни відправлення (Китай). У графі 44 митної декларації під кодом 4104 зовнішньоекономічний договір №SR-CNBM-20190109 заявлено як прямий (стороною якого є виробник товарів), однак декларантом не надано документів, що підтверджують виробника товару та ТМ. Для підтвердження виробника товарів можуть бути надані документи, в тому числі: копія ліцензії на виробництво товару; копія нормативно-технічної документації на виготовлення товару; колія сертифікату на систему якості товару; колія сертифікату продукції власного виробництва, копія свідоцтва про присвоєння товару штрихового коду EAN.

Таким чином, Львівською митницею були встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості. На вимогу додаткових документів не надано. Зважаючи на викладене, відповідно до вимог пункту другого частини шостої статті 54 МКУ, у зв?язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - третій статті 53 МКУ, Львівська митниця не визнає заявлену митну вартість.

Проведено консультації з декларантом згідно з ст.57 МКУ. Неможливо застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 26 (ст.60 МКУ) з причини відсутності в митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МКУ) та методу 2г (ст.63 МКУ) з причини відсутності в митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості. Застосовано метод 2 ґ (ст. 64 МКУ). Джерелом інформації для коригування митної вартості товару, слугувала митна декларація № 25UA90U0 від 08.02.2025, де рівень митної вартості товару зі схожими характеристиками (сітка затіняюча, країна виробництва Китай, умови поставки FOB CN, обсяг партії 15105 кг, контракт прямий) становить 3,96 доларів США за кілограм.

Відповідач прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209160/2025/000036.

До митного оформлення уповноважена особа декларанта подала митну декларацію від 24.03.2025 №25UA09U2 на товар сітка затінююча.

Розрахована декларантом митна вартість товару 33144,58 доларів США.

Відповідач надіслав уповноваженій особі декларанта вимогу про надання додаткових документів.

24.03.2025 відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/800014/2 (далі оскаржуване рішення №UA209000/2025/800014/2), відповідно до якого визначено митну вартість імпортованого позивачем товару за резервним методом у розмірі 228415,50 доларів США.

Відповідно до пункту першого частини четвертої статті 54 Митного кодексу України здійснено контроль наявності в поданих декларантом документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари та встановлено наступно.

Умовами поставки оцінюваного товару згідно інвойсу є FOB NINGBO. Відповідно до Iricoterms 2020 термін FOB Free on Board (Назва порту відвантаження) який означає, що продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту усі витрати і ризики чи втрати ушкодження товару повинен нести покупець. За умовами поставки FOВ покупець за власний рахунок та на власний ризик одержує імпортну ліцензію або інший дозвільний документ, виконує усі митні формальності для імпорту товару та його транзитного перевезення через будь-яку країну. Відповідно до частини 10 статті 58 Митного кодексу України, до митної вартості товарів додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на навантаження, вивантаження та оброку оцінюваних товарів, митне оформлення, портові збори, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту аб оіншого місця ввезення на митну територію України, витрати на страхування цих товарів.

Для підтвердження додаткових складових митної вартості оцінюваного товару надано рахунок ТОВ «Ламан Шипінг» від 21.03.2025 №LS-4632404 у якому відсутні відомості про такі складові митної вартості як страхування, вивантаження, перевантаження та обробку оцінюваних товарів в порту призначення (портовий збір, зберігання товару в порту, вартість перевантаження контейнерів, документальний супровід, тощо), не зазначено географічні пункти маршруту перевезення (відсутні відомості щодо кілометражу маршруту, місця завантаження та розвантаження товару), умови оплати, відсутні відомості, відповідно до яких встановлюється «належність послуг до оцінюваних товарів (зазначено лише номер контейнера, шрифт якого відрізняється від основного тексту).

У пункті 5 рахунку № LS-4632404 зазначено вартість міжнародного автоперевезення по території України, однак оскільки послуги що надаються на митній території України, є об?єктом оподаткування ПДВ, а у документі відсутня інформація щодо оподаткування таких витрат ПДВ, тому існує імовірність що весь розмір транспортних витрат згідно виставленого рахунку стосується перевезення по іноземній території.

Рахунок містить посилання на договір про перевезення від 19.10.2017 №88475, у якому обумовлено, що під кожне перевезення (пункті 1.3) за 2 тижні до початку завантаження вантажу надається заявка із зазначенням необхідної інформації, однак надана заявка №34 датована 21.03.2025, а Коносамент №HYSF датовано 22.01.2025, що суперечить умовам договору.

У пункті 4.1.3.а договору про перевезення №88475 передбачено оплату за послуги з перевезення вантажу морським транспортом та супутні витрати (навантаження, розвантаження, портові збори, агентський збір і т.п.) до виходу контейнерів з порту, однак платіжна інструкція на оплату морського перевезення №361 датована 21.03.2025, а автотранспортна накладна № 458663-2 датована 20.03.2025.

Надана платіжна інструкція не містить жодних відміток банку.

Сума морського перевезення у платіжній інструкції №6362 становить 270351,00 грн, однак у рахунку №LS-4632404 та заявці сума морського перевезення становить 161959,50 грн. Дана заявка не містить відомості про осіб підписантів. Довідка про транспортні витрати № 458663 не підписана головним бухгалтером, що суперечить вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в якому передбачається, що первинний обліковий документ повинен обов?язково містити в тому числі «особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції». Що може свідчити, про недостовірність заявлених документів та наявність іншого первинного облікового документа. Заявки до договору про перевезення від 02.10.2023 №ULS2102023 не надано.

У графі 16 та 23 автотранспортної накладної CMR від 20.03.2025 №458663-2 зазначено, що перевезення здійснювалось безпосередньо перевізником «РЕ SAVCHUK ALONA», документи, що підтверджують взаємозв?язок експедитора та перевізника до митного оформлення не надавались. В автотранспортній накладній CMR відсутні відомості у графі 22 (підпис і штамп відправника), що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19травня 1956) та ЗУ «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів».

У пункті 8.4. зовнішньоекономічного договору №SR-CNBM-20190109 передбачено, що специфікації та інші документи підписуються обома сторонами, однак надана митному органу специфікація від 11.03.2025 специфікація №1 до інв.SAE1024095-6 не підписана продавцем.

Доповнення від 06.06.2022 № 5 до зовнішньоекономічного договору від 09.01.2019 №SR-CNBM-20190109 щодо зміни розділу 9 «Юридичні адреси та реквізити сторін» містить печатку та підпис продавця, які очевидно скопійовані/перенесені (імовірно з договору). Разом з тим розділ 4 контракту «рахунок для перерахування платежів» залишено без змін, що викликає сумніви що печатка та підпис продавця, а відповідно і додаток до контракту валідний.

В копії митної декларації країни відправлення №19624369 код товару не відповідає заявленому до митного оформлення, відсутні відомості про порт відвантаження - NINGBO, у графі «країна кінцевого призначення» митної декларації країни вказано POL, що суперечить умовам даної зовнішньоекономічної операції. Декларантом з урахуванням вимог статті 254 Кодексу не забезпечено переклад митної декларації країни відправлення (Китай). У графі 44 митної декларації під кодом 4104 зовнішньоекономічний договір №SR-CNBM-20190109 заявлено як прямий (стороною якого є виробник товарів), однак декларантом не надано документів, що підтверджують виробника товару та ТМ. Для підтвердження виробника товарів можуть бути надані документи, в тому числі: копія ліцензії на виробництво товару; копія нормативно-технічної документації на виготовлення товару; колія сертифікату на систему якості товару; колія сертифікату продукції власного виробництва, копія свідоцтва про присвоєння товару штрихового коду EAN.

Таким чином, Львівською митницею були встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості. На вимогу додаткових документів не надано. Зважаючи на викладене, відповідно до вимог пункту другого частини шостої статті 54 МКУ, у зв?язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - третій статті 53 МКУ, Львівська митниця не визнає заявлену митну вартість.

Проведено консультації з декларантом згідно з ст.57 МКУ. Неможливо застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 26 (ст.60 МКУ) з причини відсутності в митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МКУ) та методу 2г (ст.63 МКУ) з причини відсутності в митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості. Застосовано метод 2 ґ (ст. 64 МКУ). Джерелом інформації для коригування митної вартості товару, слугувала митна декларація № 25UA90U0 від 08.02.2025, де рівень митної вартості товару зі схожими характеристиками (сітка затіняюча, країна виробництва Китай, умови поставки FOB CN, обсяг партії 15105 кг, контракт прямий) становить 3,96 доларів США за кілограм.

Відповідач прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209160/2025/000038.

Вважаючи рішення відповідача про коригування митної вартості протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із частиною другою статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та вказаною главою (частина перша статті 52 МК України).

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).

За правилами частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначається частиною другою статті 53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 вказаного Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до вимог частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій вказаної статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи: 1)договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісній характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частина шоста статті 53 МК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування зазначеного методу, визначених у частині першій статті 58 вказаного Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 вказаного Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари.

У частині шостій статті 54 МК України визначено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

- невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;

- неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 зазначеного Кодексу, або відсутності у таких документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари;

- невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 зазначеного Кодексу;

- надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

У частині першій статті 55 МК України встановлено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 вказаного Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Згідно з частиною другою статті 55 МК України прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:

1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;

2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;

3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 вказаного Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів;

4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування;

5) інформацію про:

а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються:

у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів;

у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х вказаного Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої вказаної статті;

б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 вказаного Кодексу або до суду.

У частині третій статті 55 МК України також встановлено, що форма рішення про коригування митної вартості товарів встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з пунктом 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №598, посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 МК України з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо.

У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, відповідно до частини другої вказаної статті є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

У частинах третій-шостій статті 57 МК України передбачено, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм зазначеного Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 вказаного Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 вказаного Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 вказаного Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 вказаного Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до частини першої статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Згідно з частиною другою статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

У частинах четвертій, п`ятій статті 58 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої вказаної статті. Ціна, що фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Відповідно до частини третьої статті 58 МК України у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 вказаного Кодексу. У разі якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 58 вказаного Кодексу, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

За приписами частин першої, другої, четвертої статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 вказаного Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями вказаної статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях. У разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово проінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень зазначеної статті, та про використаний при цьому метод.

Як встановив суд, уповноважена особа декларанта для здійснення митного оформлення подала до відповідача разом із поданими митними деклараціями: зовнішньоекономічний договір, інвойс, пакувальний лист, коносамент, автотранспортну накладну, специфікації, рахунки-фактури, платіжні інструкції, довідки про транспортні витрати, прайс-лист, договір про перевезення, заявки, експортні декларації.

Відповідач надіслав уповноваженій особі декларанта, відповідно до вимог частин другої-третьої статті 53 МК України, вимогу про надання додаткових документів для підтвердження митної вартості товару, а саме:

зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; - якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; - за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; - якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. - транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів (рахунок на перевезення, договір на перевезення); - виписку з бухгалтерської документації; - каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; - копію митної декларації країни відправлення; - висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

Щодо наявності у відповідача правових підстав для надіслання вимог про надання додаткових документів, суд зазначає, що витребуванню підлягають лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а визначення митної вартості не за першим методом можливе тільки тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Відтак наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Встановивши вiдсутнiсть достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхiднi для підтвердження того чи іншого показника.

Натомість відповідач, не вказавши які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи можуть їх підтвердити, поставив позивача у невизначене становище.

Суд також зазначає, що відсутність в рішенні про коригування митної вартості товарів інформації з належним обґрунтуванням того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 29.01.2019 у справі №815/6827/17.

Суд встановив, що відповідачем під час запитування додаткових документів не було повідомлено позивачу, які саме підстави послугували причиною для запитування додаткових документів, а направлено запит про надання повного переліку документів, що передбачений частиною третьою статті 53 МК України.

3 цього приводу суд звертає увагу, в першу чергу, на те, що Верховний Суд у постанові від 23.01.2020 по справі № 804/4365/16 сформував правовий висновок щодо протиправності вимог митних органів надавати всі документи, передбачені частиною третьою статті 53 МК України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога надати всі документи за загальним переліком, безвідносно їхньої релевантності в кожному конкретному випадку, є безпідставною та такою, що направлена на позбавлення декларанта можливості надати документи, які б стосувалися дійсних зауважень митного органу. Вимога із загальним переліком документів та без зазначення конкретних сумнівів митного органу може мати тільки одну мету - створення формальних підстав для відмови у визнанні митної вартості.

Неподання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.

В оскаржуваних рішеннях відповідачем вказано, що умовами поставки оцінюваного товару згідно інвойсу є FOB NINGBO. Відповідно до Iricoterms 2020 термін FOB Free on Board (Назва порту відвантаження) який означає, що продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту усі витрати і ризики чи втрати ушкодження товару повинен нести покупець. За умовами поставки FOВ покупець за власний рахунок та на власний ризик одержує імпортну ліцензію або інший дозвільний документ, виконує усі митні формальності для імпорту товару та його транзитного перевезення через будь-яку країну. Відповідно до частини 10 статті 58 Митного кодексу України, до митної вартості товарів додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на навантаження, вивантаження та оброку оцінюваних товарів, митне оформлення, портові збори, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту аб оіншого місця ввезення на митну територію України, витрати на страхування цих товарів.

Для підтвердження додаткових складових митної вартості оцінюваного товару надано рахунок ТОВ «Ламан Шипінг» від 21.03.2025, у якому відсутні відомості про такі складові митної вартості як страхування, вивантаження, перевантаження та обробку оцінюваних товарів в порту призначення (портовий збір, зберігання товару в порту, вартість перевантаження контейнерів, документальний супровід, тощо), не зазначено географічні пункти маршруту перевезення (відсутні відомості щодо кілометражу маршруту, місця завантаження та розвантаження товару), умови оплати, відсутні відомості, відповідно до яких встановлюється «належність послуг до оцінюваних товарів (зазначено лише номер контейнера, шрифт якого відрізняється від основного тексту).

У пункті 5 рахунку зазначено вартість міжнародного автоперевезення по території України, однак оскільки послуги що надаються на митній території України, є об?єктом оподаткування ПДВ, а у документі відсутня інформація щодо оподаткування таких витрат ПДВ, тому існує імовірність що весь розмір транспортних витрат згідно виставленого рахунку стосується перевезення по іноземній території.

Рахунок містить посилання на договір про перевезення від 19.10.2017 №88475, у якому обумовлено, що під кожне перевезення (пункті 1.3) за 2 тижні до початку завантаження вантажу надається заявка із зазначенням необхідної інформації, однак надана заявка датована 21.03.2025, а Коносамент №HYSF датовано 22.01.2025, що суперечить умовам договору.

У пункті 4.1.3.а договору про перевезення №88475 передбачено оплату за послуги з перевезення вантажу морським транспортом та супутні витрати (навантаження, розвантаження, портові збори, агентський збір і т.п.) до виходу контейнерів з порту, однак платіжна інструкція на оплату морського перевезення №362, № 361 датована 21.03.2025, а автотранспортна накладна датована 20.03.2025.

У графі 16 та 23 автотранспортної накладної CMR від 20.03.2025 зазначено, що перевезення здійснювалось безпосередньо перевізником «РЕ SAVCHUK ALONA», документи, що підтверджують взаємозв?язок експедитора та перевізника до митного оформлення не надавались.

Сума морського перевезення у платіжній інструкції становить 270351,00 грн, однак у рахунку та заявці сума морського перевезення становить 161959,50 грн. Довідка про транспортні витрати не підписана головним бухгалтером, що суперечить вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в якому передбачається, що первинний обліковий документ повинен обов?язково містити в тому числі «особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції», що може свідчити, про недостовірність заявлених документів та наявність іншого первинного облікового документа. Заявки до договору про перевезення від 02.10.2023 №ULS2102023 не надано.

Проте, суд зазначає, що відповідно до розділу ІІІ Правил заповнення декларації митної вартості, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 року №599, для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 Кодексу подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До зазначених документів можуть належати:

- рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів;

- банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури;

- калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Так, до митної декларації позивачем подано документи, на підставі, яких здійснено транспортування товару, договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 19.10.2017 №88475. Пункту 1.1 вказаного договору, укладеного між позивачем та експедитором ТОВ «ЛАМАН ШИПІНГ», ТОВ «ЛАМАН ШИПІНГ» зобов?язується організовувати за рахунок клієнта транспортно-експедиторське обслуговування, перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполучення, а також надати інші транспортно-експедиторські послуги клієнту.

При цьому, відповідно до підпункту 195.1.3 п.195.1 ст.195 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, операції з постачання послуг з міжнародного перевезення пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом оподатковуються за нульовою ставкою. При цьому перевезення вважається міжнародним, якщо таке перевезення здійснюється за єдиним міжнародним перевізним документом.

Відтак, нульова ставка ПДВ застосовується до операцій з постачання послуг з міжнародного перевезення вантажів по всьому маршруту перевезення вантажів в цілому, без поділу його на відрізки в межах митної території України та поза межами митної території України, за умови, що таке перевезення здійснюється в межах одного договору.

Згідно з пунктом 2.2.4 вказаного договору ТОВ «ЛАМАН ШИПІНГ» має право доручити виконання цього договору третій особі. Відтак, ТОВ «ЛАМАН ШИПІНГ» (експедитор) взяв на себе зобов?язання організувати перевезення із можливістю залучення третіх осіб.

До митного оформлення позивачем також надано заявку № 33 від 21.03.2025 на організацію транспортування і експедитування вантажу, заявку № 34 від 21.03.2025 на організацію транспортування і експедитування вантажу, рахунок-фактуру від 21.03.2024 № LS-4632404, рахунок фактуру від 21.03.2025 № LS-4632406, платіжні інструкції від 21.03.2025 № 361, № 362, довідки про транспортні витрати від 21.03.2025 № 458663, № 458663-2.

Щодо суми морського перевезення, так, згідно з платіжними інструкціями від 21.03.2025 № 361,362 вказано призначення платежу рахунки-фактури від 21.03.2025 № LS-4632406, від 21.03.2025 № LS-4632404. Згідно з вказаних рахунків: транспортно-експедиторське обслуговування за межами державного кордону України 5436,00 грн, міжнародне автоперевезення по території України 61020,00 грн, морське перевезення вантажу за межами державного кордону України 161959,50 грн, експедиторська винагорода на території України 1046,25 грн, міжнародне автоперевезення по території України 40680,00 грн, разом 270141,75 грн.

Вказані документи підтверджують понесені позивачем витрати на транспортування, а саме: транспортно-експедиторське обслуговування за межами державного кордону України, міжнародне автоперевезення по території України, морське перевезення вантажу за межами державного кордону України, експедиторська винагорода на території України, міжнародне автоперевезення по території України.

В оскаржуваному рішенні відповідач також зазначає, що надані платіжні інструкція від 21.03.2025 № 361, № 362 не містять жодних відміток банку.

Суд вказує, що доводи митного органу про те, що подані документи не можуть бути підтвердженням оплати за транспортування товару є безпідставними. Переказ коштів на рахунок здійснено позивачем з використанням електронного розрахункового документа за допомогою системи дистанційного обслуговування. Оформлення електронного платіжного документу позивач виконав у відповідності до «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті користувачів платіжних послуг » затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163. Позивачем виготовлена паперова копія платіжної інструкції, яка містить усі передбачені п.10.5 Інструкції реквізити. Паперова копія електронного документу яка подана до митного органу засвідчена електронним цифровим підписом уповноваженої позивачем особи митним брокером та згідно зі ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» є належним підтвердженням відповідності оригіналу.

Відповідач в оскаржуваних рішеннях також вказує, що заявки на організацію транспортування і експедирування вантажу не містить відомості про осіб підписантів. Однак, суд вказує, що на заявках є підписи і печатки сторін. Окрім того, відповідно до наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» від 24.05.2012 № 599 - рахунок-фактура є достатнім документом, що підтверджує вартість транспортних послуг.

Щодо посилання відповідача на те, що в автотранспортній накладній CMR відсутні відомості у графі 22 (підпис і штамп відправника), що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19травня 1956) та Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів», суд зазначає наступне.

Факт проставлення або непроставлення підпису та/або штампу відправника та перевізника товару чи незаповнення граф 22 жодним чином не впливає на визначення митної вартості такого товару.

CMR є транспортним документом, який не містить відомостей про вартість перевезення, а тому зміст такого документа не впливає на можливість відповідача перевірити вартість перевезення з інших документів.

Відповідач також вказує, що у пункті 8.4. зовнішньоекономічного договору №SR-CNBM-20190109 передбачено, що специфікації та інші документи підписуються обома сторонами, однак надана митному органу специфікація від 11.03.2025 специфікація №2 до інв.SAE1024095-6 не підписана продавцем.

Так, товари постачались у двох контейнерах. Як вказує, позивач для зручності та ідентифікації товару складено специфікації №1, №2, які дають змогу ідентифікувати який саме товар знаходиться у кожному з контейнерів. Зазначені специфікації не відносяться до зовнішньоекономічного договору в розумінні п.8.4, відповідно до якого було передбачено укладання додаткових угод до контракту, специфікацій та інших документів, що вимагають підписання обома сторонами, через факсимільний зв`язок та через електронну пошту. Факсимільні та скановані копії мають таку ж юридичну силу, що й оригінал.

Щодо посилання відповідача на те, що доповнення від 06.06.2022 № 5 до зовнішньоекономічного договору від 09.01.2019 №SR-CNBM-20190109 щодо зміни розділу 9 «Юридичні адреси та реквізити сторін» містить печатку та підпис продавця, які очевидно скопійовані/перенесені (імовірно з договору). Разом з тим розділ 4 контракту «рахунок для перерахування платежів» залишено без змін, що викликає сумніви що печатка та підпис продавця, а відповідно і додаток до контракту валідний. Проте, вказане є лише оціночним припущенням відповідача, яке зводиться лише до його аргументу, не підтверджено жодними доказами, експертними висновками чи будь якими іншими належними і допустимими доказами.

Також щодо посилання відповідача на те, що в копії митної декларації країни відправлення №19624369 код товару не відповідає заявленому до митного оформлення, відсутні відомості про порт відвантаження - NINGBO, у графі «країна кінцевого призначення» митної декларації країни вказано POL, що суперечить умовам даної зовнішньоекономічної операції.

Прете, суд вказує, що недоліки митної декларації країни відправлення не впливає на правильність визначення усіх числових значень складових митної вартості товарів.

Експортна декларація країни відправлення за змістом частини другої статті 53 МК України не є основним документом, який підтверджують митну вартість товарів.

Відповідно до пункту сьомого частини третьої статті 53 МК України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів.

Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 у справі № 813/1350/14 вказав, що покупець не відповідає за заповнення експортної декларації країни відправлення.

Щодо ненадання декларантом з урахуванням вимог статті 254 Кодексу перекладу митної декларації країни відправлення (Китай), суд зазначає, що статтею 254 МК України передбачено, що документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.

Відтак, вимога контролюючого органу про надання перекладу документів українською мовою є правомірною лише у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей.

При цьому, відповідачем в оскаржуваних рішеннях про коригування митної вартості не наведено обставин в обґрунтування необхідності надання перекладів, пов`язаних з перевіркою або підтвердженням відомостей, зазначених у них та не повідомлено, яким чином ненадання перекладів вплинуло на визначення складових митної вартості товару.

У графі 44 митної декларації під кодом 4104 зовнішньоекономічний договір №SR-CNBM-20190109 заявлено як прямий (стороною якого є виробник товарів), однак декларантом не надано документів, що підтверджують виробника товару та ТМ. Для підтвердження виробника товарів можуть бути надані документи, в тому числі: копія ліцензії на виробництво товару; копія нормативно-технічної документації на виготовлення товару; колія сертифікату на систему якості товару; колія сертифікату продукції власного виробництва, копія свідоцтва про присвоєння товару штрихового коду EAN.

Зі змісту статті 54 МК України вбачається, що перевірці мають піддаватися числове значення митної вартості, числові значення складових митної вартості та відомостей про ціну товару. Законодавець не наділяє митний орган правом перевіряти документи, що підтверджують виробника товару та торгівельної марки в процедурах підтвердження митної вартості товарів.

Суд зазначає, що позивачем надано митному органу для митного оформлення імпортованого товару документи, передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України. Подані документи ідентифікували оцінюваний товар та містили об`єктивні і достовірні дані, що піддавалися обчисленню, які чітко підтверджували ціну товарів, що підлягала сплаті позивачем на користь продавця, тобто підтверджували митну вартість товарів за ціною договору згідно з вимогами частинами 4, 5 статті 58 Митного кодексу України. Замовлення не містить інформації, яка може вплинути на визначення митної вартості товару.

Суд також зазначає, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей визначених частиною другою статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами.

При цьому, сама лише інформація з бази даних ЄАІС ДФС про вантажну митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару, за такою декларацією, дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним органом доходів і зборів за другорядним методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; за резервним методом), суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 05.02.2019 у справі №816/1199/15-а.

З оскаржених рішень видно, що джерелом коригування митної вартості задекларованого позивачем товару за резервним методом є митна декларація № 25UA90U0 від 08.02.2025. Проте, оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів не містять порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за другорядним методом (резервним), що додатково свідчить про необґрунтованість оскаржуваних рішення.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а, в свою чергу, відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Зважаючи на викладені порушення, допущені митним органом при здійснення коригування митної вартості товарів, суд дійшов висновку про невідповідність рішення про коригування митної вартості № UA209000/2025/800013/2 від 24.03.2025, № UA209000/2025/800014/2 від 24.03.2025 критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Позивач у позовній заяві просить стягнутия з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечив щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, вказує, що витрати є неспівмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Так, стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що між позивачем та адвокатським бюро «Повразюк та партнери» укладено договіри від 10.04.2025 №013-МВ, № 014-МВ про надання правової допомоги.

Відповідно до актів прийому наданих послуг від 22.04.2025 згідно з вказаними договорами витрати на правову допомогу складають 20000,00 грн.

Згідно з платіжними інструкціями від 24.04.2025 № 511, № 512 позивачем оплачено 20000,00 грн за надану правову допомогу.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, суд вважає, що витрати за надану у цій справі правову допомогу у розмірі 20000,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та є значно завищеними.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 20000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір у розмірі 7404,19 грн.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/800013/2 від 24.03.2025.

Визнати протиправними та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/800014/2 від 24.03.2025.

Стягнути з Львівської митниці (, місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Костюшка, 1) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спанрайз» (код ЄДПОУ 41482988 місцезнаходження: 03191,

м. Київ, вул. Луценка Дмитра, 15) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисячі) грн 00 коп.

Стягнути з Львівської митниці (, місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Костюшка, 1) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спанрайз» (код ЄДПОУ 41482988 місцезнаходження: 03191,

м. Київ, вул. Луценка Дмитра, 15) судовий збір у розмірі 7404 (сім тисяч чотириста чотири) грн 19 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н.І.