Справа № 420/3103/25
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/3103/25
Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії за період з 1.04.2019р. по 31.07.2021р., яка становить 159 607,69грн., інфляційні збитки та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за цей же період часу;

- стягнути з ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті нарахованої пенсії за період з 1.04.2019р. по 31.07.2021р., яка становить 159 607,69грн., інфляційні збитки у сумі 13 446,49грн. та 3% річних у сумі 5 492,85грн. за невиконання грошового зобов`язання за цей же період часу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 4.06.2021р. у справі №420/1969/21, яке набрало законної сили 6.07.2021р. зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 1.04.2019р. на підставі наданої Міністерством внутрішніх справ України оновленої довідки ОСОБА_1 №22/6-966 від 4.01.2021р. з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії з урахуванням виплачених за цей період сум пенсії.

На виконання вказаного рішення суду, позивачці проведено перерахунок пенсії з 1.04.2019р. та нараховано доплату пенсії за період з 1.04.2019р. по 31.07.2021р. в сумі 159 607,69грн..

Листом від 16.08.2021р. №14080-13308/Т-02/8-1500/21 відповідач повідомив позивачку, що виплата нарахованої пенсії буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду з Державного бюджету України.

У зв`язку із тривалим невиконання рішення суду у справі №420/1969/21, позивачка звернулась до суду із цим позовом щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 4.02.2025р. відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії за період з 1.04.2019р. по 31.07.2021р., яка становить 159 607,69грн. та стягнення з відповідача на користь позивача такої заборгованості за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 4.02.2025р. відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 інфляційних збитків та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 1.04.2019р. по 31.07.2021р. та стягнення з відповідача на користь позивача таких виплат за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, яке мало б складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами, належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювана шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Оскільки пенсійний орган не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст.625 ЦК України, тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які в даному випадку виникли у зв`язку з виконанням судового рішення.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання пенсійного органу нарахувати та виплатити позивачу інфляційних втрат та 3% річних.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності за ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 4.06.2021р. у справі №420/4969/21, яке набрало законної сили 6.07.2021р., зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 1.04.2019р. на підставі наданої Міністерством внутрішніх справ України оновленої довідки ОСОБА_1 №22/6-966 від 4.01.2021р. з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії з урахуванням виплачених за цей період сум пенсії.

На виконання вказаного рішення суду, відповідач здійснив перерахунок пенсії позивачці з 1.04.2019р. на підставі наданої Міністерством внутрішніх справ України оновленої довідки №22/6-966 від 4.01.2021р. та нараховано доплату пенсії за період з 1.04.2019р. по 31.07.2021р. в сумі 159 607,69грн..

Листом ГУ ПФУ в Одеській області від 16.08.2021р. №14080-13308/Т-02/8-1500/21 відповідач повідомив позивачку, що виплата нарахованої пенсії буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду з Державного бюджету України.

Вважаючи свої права порушеними щодо невиплати відповідачем інфляційних збитків та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів ст.625 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.3 ст.11 та ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частинами першою, другою ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц дійшла висновку, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019р. у справі №646/14523/15-ц, від 9.11.2022 у справі №420/2411/19).

Варто наголосити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у постанові від 18.03.2020р. у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016р. у справі №6-2759цс15.

Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7.04.2020р. у справі №910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі ст.625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Аналізуючи викладене, колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини у справі, а саме компенсація пенсіонерам втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відтак норми ст.625 ЦК України в такому випадку не застосовуються.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2025р. у справі №580/9536/23.

Колегія суддів вказує, що позивачка не заявляла відповідних вимог щодо саме компенсації втрати частини доходів, передбачених ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позовна заява не вмотивована відповідними підставами, відповідне право не підлягає захисту в межах цієї справи, розгляд якої суд здійснює в межах та на підставі заявлених позивачем вимог.

З огляду на те, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та на нього не поширюються приписи цивільного законодавства, тому у ГУ ПФУ в Одеській області не виникло перед позивачкою грошового зобов`язання у розумінні ст.11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст.625 ЦК України, тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

О.В. Єщенко