Справа № 320/41077/25
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ справа №320/41077/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» до Державного агентства України ПлейСіті про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» з позовом до Державного агентства України ПлейСіті, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державного агентства України ПлейСіті від 21.07.2025 №41-Р «Про припинення ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» дії ліцензії на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки прийняте без дотримання принципів здійснення державного регулювання у сфері азартних ігор.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм та у спосіб чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в наданому суду відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» є юридичною особою та має статус платника податку на додану вартість та податку на прибуток на загальних підставах. Місце реєстрації позивача м. Київ, Набережно-Печерська дорога, 10-Г.

Видами економічної діяльності (КВЕД) ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ», згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі також ЄДР), є: 63.11 Оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність (основний) 58.21 Видання комп`ютерних ігор 58.29 Видання іншого програмного забезпечення 62.01 Комп`ютерне програмування 62.02 Консультування з питань інформатизації 62.03 Діяльність із керування комп`ютерним устаткуванням 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем 63.12 Веб-портали 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у. 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг 59.11 Виробництво кіно- та відеофільмів, телевізійних програм 59.12 Компонування кіно- та відеофільмів, телевізійних програм 73.11 Рекламні агентства.

01.08.2022 року відповідно до рішення Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей від 26.07.2022 року № 250 Товариством було отримано ліцензію на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор. У зв`язку з чим, відповідна інформація була розміщена на офіційному сайті Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей.

Агентством ПлейСіті за власною ініціативою було надіслано лист від 07.05.2025 № 1- 8/16 до всіх суб`єктів господарювання, які отримали ліцензію на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор. В якому зазначено, що з метою дотримання суб`єктами господарювання, які отримали ліцензію на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор, обов`язку, передбаченого пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4116-ІХ, до 30 травня 2025 року (включно) надіслати документи та інформацію, що підтверджує відповідність вимогам статті 14-1 Закону, які необхідно було подати до Агентства ПлейСіті на адресу: вул. Бориса Грінченка. 3, м. Київ, 01001, або на електронну адресу: . А також, Агентством ПлейСіті було наголошено на дотриманні всіма суб`єктами господарювання, які отримали ліцензію на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор, обов`язку, визначеного пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4116-ІХ.

Даний лист був надісланий позивачу на адресу: м. Київ, Набережно-Печерська дорога, 10-Г рекомендованим листом №837. Даний конверт був повернутий до Агентства ПлейСіті з відміткою «за закінченням зберігання».

Державним агентством України ПлейСіті 21.07.2025 прийнято рішення № 41-Р «Про припинення ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» дії ліцензії на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор». В якості підстави для припинення ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» дії ліцензії на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор стало невідповідність ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» вимогам, встановленим п.3-9 ч.1 ст.14-1 Закону.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та враховує наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні, правові, економічні, соціальні та організаційні умови проведення азартних ігор визначає Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» (далі Закон).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону, цей Закон є спеціальним (базовим) законом у регулюванні суспільних відносин у сфері організації та проведення азартних ігор. У разі якщо будь-яким іншим законом України встановлено інші правила ніж ті, що передбачені цим Законом, застосовуються правила цього Закону.

Згідно зі статтею 2 Закону на території України дозволяється організовувати та проводити виключно такі види діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор: 1) організація та проведення азартних ігор у гральних закладах казино; 2) організація та проведення азартних ігор казино в мережі Інтернет; 3) організація та проведення букмекерської діяльності в букмекерських пунктах та в мережі Інтернет; 4) організація та проведення азартних ігор у залах гральних автоматів; 5) організація та проведення азартних ігор в покер в мережі Інтернет.

Визначені цією частиною види діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор на території України можуть проводитися виключно за наявності у суб`єкта господарювання відповідних передбачених цим Законом ліцензій із використанням сертифікованого відповідно до цього Закону та підключеного до Державної системи онлайн-моніторингу грального обладнання та онлайн-систем організаторів азартних ігор.

Частина перша статті 6 Закону передбачає, що державне регулювання у сфері організації та проведення азартних ігор здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері, а також Уповноваженим органом у межах їх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

При цьому, повноваження Уповноваженого органу встановлені статтею 8 Закону, серед яких зокрема прийняття в межах компетенції рішення, що є обов`язковими до виконання організаторами азартних ігор; виконання функції органу ліцензування господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, приймання рішення про видачу та про припинення дії ліцензій у порядку, встановленому цим Законом тощо.

Згідно частини другої статті 9 Закону для здійснення державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор уповноважені посадові особи Уповноваженого органу мають право:

- доступу в установленому законодавством порядку на територію і до приміщень організаторів азартних ігор, гральних закладів організаторів азартних ігор;

- перевіряти дотримання організаторами азартних ігор вимог законодавства про азартні ігри на підставі та в порядку, визначених законодавством;

- безоплатно отримувати від організаторів азартних ігор необхідні для виконання завдань, покладених на Уповноважений орган цим Законом, інформацію, документи, пояснення та інші матеріали;

- безоплатно отримувати від центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування документи, матеріали, статистичну та іншу інформацію, необхідну для виконання функцій, покладених на Уповноважений орган;

- отримувати від організаторів азартних ігор інформацію та документи, необхідні для розгляду звернень, що надходять до Уповноваженого органу від фізичних та юридичних осіб;

- здійснювати аудіо-, фото- та/або відеофіксацію проведення перевірки, у тому числі під час проведення контрольованої гри;

- проводити контрольовану гру (у тому числі із залученням третіх осіб) до початку або під час проведення перевірки;

- інші права, визначені законом.

Заходи державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор здійснюються у формі планових або позапланових перевірок (частина перша статті 10 Закону).

Згідно зі статтею 51 Закону уповноважений орган зобов`язаний прийняти рішення про припинення дії ліцензії за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) заява ліцензіата про припинення дії ліцензії;

2) наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про перебування юридичної особи у стані припинення шляхом ліквідації (перебування фізичної особи - підприємця у стані припинення підприємницької діяльності) або про державну реєстрацію її Документ сформований в системі «Електронний суд» 14.08.2025 5 припинення (державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця);

3) виявлення недостовірних відомостей у документах, поданих суб`єктом господарювання для одержання ліцензії;

4) відмова у проведенні перевірки Уповноваженим органом, зокрема недопущення уповноважених посадових осіб Уповноваженого органу до здійснення перевірки, ненадання документів, інформації щодо предмета перевірки, відмова в доступі до приміщень, об`єктів, що використовуються при організації та проведенні азартних ігор, або відсутність протягом першого дня перевірки особи, уповноваженої представляти інтереси ліцензіата на час проведення перевірки;

5) порушення організатором азартних ігор вимог частини п`ятої або шостої статті 26 цього Закону (щодо інвестиційних ліцензій);

6) несплата або прострочення здійснення плати за ліцензію понад два місяці;

7) несплата організатором азартних ігор накладених на підставі рішення Уповноваженого органу, що набрало законної сили, фінансових санкцій (штрафів), встановлених цим Законом;

8) непідключення онлайн-системи організатора азартних ігор до Державної системи онлайн-моніторингу протягом десяти днів з дня отримання ліцензії відповідно до абзацу четвертого частини четвертої статті 22 цього Закону;

9) повторне порушення протягом календарного року організатором азартних ігор вимог цього Закону (крім порушення вимог, передбачених частиною шостою статті 14 та статтею 15-1 цього Закону, припинення дії ліцензії за які відбувається з першого порушення) та/або ліцензійних умов;

10) прийняття рішення центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, щодо застосування заходу впливу у формі припинення дії ліцензії відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»;

11) невідповідність керівника, головного бухгалтера, власників істотної участі та/або кінцевих бенефіціарних власників організатора азартних ігор вимогам, встановленим цим Законом та/або ліцензійними умовами;

12) здійснення ліцензіатом будь-якої діяльності на тимчасово окупованій території України у розумінні Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;

13) наявність податкового боргу з платежів, контроль за справлянням яких покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та/або заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, станом на перше число місяця, в якому надійшов запит Уповноваженого органу щодо наявності такого податкового боргу/заборгованості (крім випадку погашення такого податкового боргу/заборгованості до прийняття рішення про припинення дії ліцензії);

14) порушення вимог щодо здійснення розрахунків при організації та проведенні азартних ігор, передбачених статтею 15-1 цього Закону;

15) порушення організатором азартних ігор вимог щодо бренда організатора азартних ігор, передбачених частиною шостою статті 14 цього Закону;

16) невідповідність організатора азартних ігор будь-якій із вимог, встановлених пунктами 6-12 частини першої статті 14 цього Закону, або невідповідність надавача послуг у сфері азартних ігор будь-якій із вимог, встановлених пунктами 3-9 частини першої статті 14-1 цього Закону.

Вимоги до надавачів послуг у сфері азартних ігор встановлені в статті 14-1 Закону, якою Закон був доповнений на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей» від 04.12.2024 року (далі Закон № 4116-ІХ).

Відповідно до пункту 3-9 частини першої статті 14-1 Закону надавачем послуг у сфері азартних ігор може бути виключно юридична особа - резидент України:

3) яка не є особою, яка прямо чи опосередковано контролюється у значенні, наведеному у статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», резидентами держави, що здійснює збройну агресію проти України;

4) кінцеві бенефіціарні власники якої не є резидентами держави, що здійснює збройну агресію проти України;

5) засновники (учасники, акціонери) якої не є кінцевими бенефіціарними власниками резидента держави, що здійснює збройну агресію проти України;

6) яка не володіє прямо чи опосередковано (через іншу фізичну чи юридичну особу) будь-якою часткою резидента держави, що здійснює збройну агресію проти України;

7) яка не має серед засновників (учасників, акціонерів) юридичних осіб, зареєстрованих у державах, що включені до переліку держав (юрисдикцій), що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних організацій, задіяних у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення;

8) яка не є особою, стосовно якої (власників істотної участі та/або кінцевих бенефіціарних власників якої) застосовано спеціальні економічні та/або інші обмежувальні заходи відповідно до Закону України «Про санкції»;

9) яка не є особою, яку (власників істотної участі та/або кінцевих бенефіціарних власників якої) включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції.

Суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор до набрання чинності цим Законом, протягом 60 календарних днів з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері, документи та інформацію, що підтверджує відповідність таких суб`єктів вимогам статті 14-1 Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» (пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4116-ІХ).

Водночас, згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4116-ІХ ліцензії на провадження видів господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор та дозволи, що підтверджують відповідність приміщення для організації та проведення азартних ігор у гральному закладі вимогам Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», видані Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей, що на день набрання чинності цим Законом є чинними, продовжують діяти після набрання чинності цим Законом протягом строку, на який вони були видані.

Як вбачається із оскаржуваного рішення Агентства підставою для припинення ліцензії Позивача стало невиконання ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» зобов`язання, передбаченого пунктом 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей», щодо подання документів та інформації, що підтверджують відповідність вимогам статті 14-1 Закону.

Тоді як, з вищезазначених норм матеріального права, а саме статті 51 Закону, яка встановлює конкретно визначені підстави для припинення ліцензії, вбачається відсутність такої підстави для припинення ліцензії для надавача послуг у сфері азартних ігор як невиконання зобов`язань щодо подання документів та інформації, що підтверджують відповідність вимогам статті 14-1 Закону.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у Законі підстави за якою Позивачеві було припинено дію ліцензії, зумовлює прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення всупереч Конституції та законам України, що є підставою для визнання його протиправним.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідачем не надано до суду жодних доказів того факту, що позивач не відповідає вимогам, встановленим пунктами 3-9 частини першої статті 14-1 Закону.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було направлено позивачу лист від 07.05.2025 № 1- 8/16 в якому агентство просило позивача до 30 травня 2025 року (включно) надіслати документи та інформацію, що підтверджує відповідність вимогам статті 14-1 Закону, які необхідно було подати до Агентства ПлейСіті на адресу: вул. Бориса Грінченка. 3, м. Київ, 01001, або на електронну адресу: . Даний лист був надісланий позивачу на адресу: м. Київ, Набережно-Печерська дорога, 10-Г рекомендованим листом №837. В подальшому конверт був повернутий до Агентства ПлейСіті з відміткою «за закінченням зберігання».

Таким чином, позивач фактично не був обізнаний про наявність такого листа та прохання надсилання документів та інформації, що підтверджує відповідність вимогам статті 14-1 Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 51 Закону рішення про припинення дії ліцензії приймається Уповноваженим органом протягом одного місяця з дня встановлення Уповноваженим органом обставини, що є підставою для припинення дії ліцензії.

Суд звертає увагу, що ненадання документів та інформації, що підтверджує відповідність надавачів послуг у сфері азартних ігор вимогам статті 14- 1 Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» не є визначеною статтею 51 Закону підставою для припинення дії ліцензії.

Встановлення відповідності суб`єкта вимогам статті 14-1 Закону має відбуватися Уповноваженим органом на підставі встановлення відповідних обставин, а не висновуватися на неподанні документів чи інформації такими суб`єктами.

При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідач не зазначає посилання на конкретний пункт статті 14-1 Закону, а вдається до загального посилання на пункти 3-9 вказаної норми.

Більше того, Відповідач не посилається на жодний доказ з якого б вбачалася невідповідність Позивача встановленим пунктами 3-9 частини першої статті 14-1 Закону вимогам.

Уповноваженим органом необхідно обов`язково дотримуватися адміністративної процедури під час прийняття рішень, в тому числі оскаржуваного Позивачем.

Так, відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів регулює Закон України «Про адміністративну процедуру» (далі Закон про адмінпроцедуру).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 2 Закону про адмінпроцедуру:

- адміністративний акт це рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб);

- адміністративне провадження - сукупність процедурних дій, що вчиняються адміністративним органом, і прийнятих процедурних рішень з розгляду та вирішення справи, що завершується прийняттям і, в необхідних випадках, виконанням адміністративного акта.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону про адмінпроцедуру принципами адміністративної процедури є: 1) верховенство права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) рівність перед законом; 3) обґрунтованість; 4) безсторонність (неупередженість) адміністративного органу; 5) добросовісність і розсудливість; 6) пропорційність; 7) відкритість; 8) своєчасність і розумний строк; 9) ефективність; 10) презумпція правомірності дій та вимог особи; 11) офіційність; 12) гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні; 13) гарантування ефективних засобів правового захисту.

Відтак, перш за все адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої та другої статті 8 Закону про адмінпроцедуру адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи.

Адміністративний орган під час здійснення адміністративного провадження враховує всі обставини, що мають значення для вирішення справи.

Для з`ясування усі обставин справи, в статті 28 Закону про адмінпроцедуру передбачені права учасників адміністративного провадження, до яких зокрема відноситься право, зокрема:

- отримувати від адміністративного органу роз`яснення щодо порядку здійснення адміністративного провадження, а також щодо змісту своїх прав та обов`язків у межах адміністративного провадження, визначених законом;

- брати участь в адміністративному провадженні особисто або через своїх представників;

- ознайомлюватися з матеріалами справи (крім відомостей, що відповідно до закону віднесені до інформації з обмеженим доступом), робити з них витяги, копії тощо, у тому числі з використанням технічних засобів, під час здійснення та після завершення адміністративного провадження, отримувати інформацію про процедурні дії та процедурні рішення, вчинені (прийняті) під час здійснення адміністративного провадження;

- бути заслуханими адміністративним органом з питань, що є предметом адміністративного провадження, до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес такого учасника;

- отримувати та надавати документи, інші докази, що стосуються обставин справи;

- бути поінформованими про дату, час і місце слухання у справі (в разі його проведення).

При цьому, учасники адміністративного провадження зобов`язані:

1) подати до адміністративного органу у порядку, встановленому законом, наявні у них документи та інші докази, необхідні для здійснення адміністративного провадження;

2) надати адміністративному органу свої контактні дані (номер телефону (за наявності), адресу електронної пошти (за наявності), адресу місця проживання (перебування), місцезнаходження або іншу адресу для зв`язку), своєчасно повідомляти адміністративний орган про зміну таких даних;

3) своєчасно повідомляти про неможливість прибуття на запрошення адміністративного органу із зазначенням причини;

4) сумлінно виконувати вимоги, встановлені цим Законом та іншими актами законодавства.

Стаття 47 Закону про адмінпроцедуру передбачає обов`язки адміністративного органу під час підготовки справи до розгляду та вирішення, до яких відноситься обов`язок адміністративного органу встановити наявність та достатність матеріалів у справі, а також за необхідності:

1) витребувати додаткові документи та відомості, що перебувають у володінні органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи чи організації, що належить до сфери його управління;

2) залучити до участі в адміністративному провадженні адресата, повідомляти йому правові підстави початку адміністративного провадження та можливі наслідки прийняття адміністративного акта;

3) повідомляти заінтересованим особам про початок адміністративного провадження та про їхні права на участь в адміністративному провадженні;

4) повідомляти учасникам адміністративного провадження порядок ознайомлення з матеріалами справи, їхні права і обов`язки;

5) надати учасникам адміністративного провадження можливість подати документи, клопотання, пояснення та зауваження, довести обставини, що мають значення для вирішення справи;

6) вирішувати питання про необхідність залучення до участі в адміністративному провадженні осіб, які сприяють розгляду справи, призначення експертизи, проведення огляду на місці або огляду речей, проведення слухання у справі.

Витребування необхідних документів та відомостей, збирання доказів, проведення слухання у справі та інші процедурні дії під час адміністративного провадження здійснюються відповідно до вимог цього Закону.

Відповідач у порушення вищезазначених норм матеріального права, фактично позбавив Позивача права взяти участь у адміністративному провадженні відносно нього, надавати докази, що стосуються обставин справи, пояснення щодо адміністративного провадження тощо.

Позивач був необізнаний про наявність адміністративного провадження, за результатами якого було прийнято оскаржуване рішення, яке прямо впливає на його права.

У частині першій статті 87 Закону про адмінпроцедуру зазначається про те, що адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта.

Протиправним є адміністративний акт, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою цієї статті, зокрема:

1) прийнятий адміністративним органом, що:

а) не мав на це повноважень;

б) використав дискреційні повноваження незаконно;

2) суперечить положенням закону щодо форми та змісту адміністративного акта;

3) порушує норми матеріального права;

4) не відповідає принципам адміністративної процедури.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Тоді як, Відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано не було.

Відповідач без встановлення обставин справи, не залучаючи до адміністративного провадження Позивача, без наявності визначених Законом підстав, без наявності допустимих та належних доказів, з порушенням адміністративної процедури, необґрунтовано та безпідставно прийняв рішення про припинення дії ліцензії на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор.

Суд звертає увагу на позицію Європейської комісії за демократію через право (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року; пункти 11, 12 та 45), яка виходить з того, що у першій половині ХХ ст. верховенство права стало надзвичайно спірною концепцією тому, що архітектори «держави загального добробуту» тлумачили заперечення дискреційних повноважень влади, як заперечення ним державного втручання. В умовах суспільства, що стає все складнішим, дискреція розглядається як необхідний чинник прийняття рішень. Від середини ХХ ст. досягнуто порозуміння між концепцією верховенства права та питанням дискреційних повноважень. Дискрецію як таку було сприйнято. Проте її слід обмежувати буквою та метою закону, яким повноваження надаються, а так само іншими елементами верховенства права, приміром, шляхом забезпечення кожному доступу до справедливих процедур у безсторонньому та незалежному суді та шляхом застосування закону послідовно і однаково до всіх і у спосіб, позбавлений свавільності та не позбавлений здорового глузду.

Комісія зауважує, що застосовуючи формулу «accordance to the law» («відповідність закону»), ЄСПЛ загалом вимагає лише того, щоб владна дія держави спиралася на юридичну норму, існуючий зв`язок між демократією та верховенством права гарантував те, що певні дискреційні повноваження держави щодо обмеження прав людини були визначені законом (див.: Case of Iordachi and Others v. Moldova, заява № 25198/02).

Також Комісія виходить з того, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, як дискреційні повноваження слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus), заява № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Оскільки чинним законодавством, а саме статтею 51 Закону, прямо передбачено підстави припинення дії ліцензії, Відповідач не мав повноважень та правових підстав доповнювати визначений законом перелік, а отже вийшов за межі своїх дискреційних повноважень щодо застосування заходів впливу щодо Позивача, чим порушив принцип законності дій суб`єкта владних повноважень.

У контексті цього питання суд зазначає, що у постанові від 20.10.2020 у справі № 826/3694/16 (а також у ряді інших постанов) Верховний Суд підкреслив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій.

Принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, що органи публічної влади повинні не лише дотримуватися приписів актів законодавства, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Тобто, якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися на отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають легітимні (законні) очікування, що підлягають захисту. Такий підхід забезпечує особам, на яких поширюється дія рішень органів публічної влади, можливість завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати настання відповідних наслідків.

У постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 826/13000/18 та від 08.07.2021 у справі № 160/674/19, Касаційний адміністративний суд зазначив, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Таким чином, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13.06.2019 № 5- р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У свою чергу, стаття 18 зазначеного Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду, тобто відповідно до статті 1 цього Закону практику Суду та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць (справа Brumarescu v. Romania).

Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечливості норм права вони мають тлумачитися на користь невладного суб`єкта.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право на вільне володіння своїм майном. Жодна особа не може бути позбавлена свого майна, окрім як в інтересах держави та на умовах, передбачених законодавством і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, визначені у Конвенції, порушено, повинен отримати ефективний засіб правового захисту у національному органі, незважаючи на те, що порушення вчинено особами, які діють в офіційній якості.

У параграфах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, параграф 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, параграф 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, параграф 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, параграф 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (зокрема, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, параграф 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, параграф 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), параграф 128, «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), параграф 119).

Принцип правової визначеності, що є інтегративним складником принципу верховенства права, вимагає, щоб правозастосування було прогнозованим та передбачуваним. Правомірність обмеження майнових прав (законних очікувань) особи з боку держави неодноразово була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого цей суд сформував уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнане правомірним за дотримання таких умов, як законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві. Сукупність таких умов наразі відома під назвою «трискладовий тест».

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини для встановлення відповідності заходу принципу правомірності потрібно проаналізувати три критерії:

- чи є такий захід правомірним (передбаченим національним законодавством);

- чи є легітимною мета такого обмеження;

- чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини).

Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, неодноразово висловлену ним у різних справах (зокрема, у рішенні у справі «S. and Marper v. the United Kingdom» від 04 грудня 2008 року), відповідно до якої формулювання «згідно із законом» означає, що оскаржувані заходи щодо обмеження реалізації права повинні мати певні підстави в національному законодавстві та відповідати принципу верховенства права. Закон повинен бути належним чином доступним і передбачуваним, тобто, сформульованим достатньо чітко, щоби громадянин міг - з належною допомогою в разі необхідності - узгоджувати з ним свою поведінку.

Також, для правомірності втручання у право людини необхідно, щоб можливість такого втручання була не лише передбачена законом, а й здійснювалось задля досягнення легітимної мети, якою завжди є захист певних цінностей.

Норми Закону не містять відповідальності надавачів послуг з організації азартних ігор у зв`язку з невиконанням пункту 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей», щодо подання документів та інформації, що підтверджують відповідність вимогам статті 14-1 Закону, так само як і не містять порядку надання таких документів та інформації, а лише встановлюють строк виконання такого обов`язку. При цьому, стаття 51 Закону не врегульовує питання припинення дії ліцензії у разі не виконання вказаного пункту 8, що вкотре свідчить про вихід Відповідача за межі, встановлених чинним Законом та є підставою для скасування оскаржуваного рішення Агентства.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.06.2016 року № 2-рп/2016, наголосив, що Держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.

Так, зокрема, принцип правової визначеності передбачає, що органи державної влади, зокрема, законодавчої, повинні бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити з великою вірогідністю та точністю заходи, що будуть застосовані представниками влади в тій чи іншій ситуації.

Правова визначеність передбачає стабільність і цілісний характер законодавства, здійснення адміністративної практики органами державної влади на основі закону відповідно до принципу Верховенства права, а також прозорість і демократизм при прийнятті владних рішень.

Норма не може вважатися законом доти, допоки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку; він повинен бути здатен - за потреби й за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за певних обставин, наслідки, які може потягнути його дія («Редакція газети «Правоє дєло» та «Штекель проти України» (заява № 33014/05, п. 51, 52)

На вимогах «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості» наголошено також у низці інших рішень ЄСПЛ, зокрема, в рішеннях по справах «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства», № 18139/91, п. 37; «Мелоун проти Об`єднаного Королівства», № 8691/79, п. 66; «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції», заява № 12963/87, п. 75; «Аманн проти Швейцарії», заява № 27798/95, п. 50 та 56; «Хасан і Чауш проти Болгарії», заява № 30985/96, п. 84. Ось деякі з ненаведених вище висновків Суду: «особа повинна мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку»; «громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія»; «у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади у здійснення громадянами своїх прав».

Узагальнюючи, ЄСПЛ у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02, п. 25) резюмував, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (рішення у справі «Полторацький проти України» № 38812/97, п. 155).

В своєю чергою, Суд Європейського Союзу теж вважає, що принципи юридичної визначеності й леґітимних очікувань означають, що «наслідки законодавства Спільноти мають бути зрозумілими та очікуваними для тих, на кого воно поширюється» («Amministrazione delle finanze dello Stato v. SRL Meridionale Industria Salumi and Others», справа № 212-217/80, п. 10); або «що законодавство має бути зрозумілим і чітким, і що його застосування має бути передбачним для усіх зацікавлених сторін» («Europaisch-Iranische Handelsbank AG v. Council of the European Union», справа № T?434/11, п. 93; «France v. Commission», справа № C325/91, п. 26).

Надаючи цім положенням прикладного змісту, ЄСПЛ вивів концепцію найбільш сприятливого тлумачення закону судом, що логічно витікає із пошуку належних способів реагування на встановлені Судом порушення вищенаведених вимог в частині якості законодавства. Так, зокрема, за висновками ЄСПЛ у справі «Сєрков проти України» «відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону» (заява № 39766/05, п. 51).

У справі «Щокін проти України» Суд констатував: «Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника». «У разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50/56).

Наслідуючи такий підхід, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 теж зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Враховуючи викладене, наявність прогалин в Законі та відсутність в статті 51 Закону такої підстави для припинення дії ліцензії як невиконання пункту 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей», свідчить про трактування такого закону на користь надавача послуг у сфері азартних ігор і про прийняття Агентством незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що на виконання завдань адміністративного судочинства при перевірці правомірності рішення суб`єкта владних повноважень суд має враховувати лише ті обставини та документи, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

Враховуючи викладене, з урахуванням встановленого в сукупності, рішення Державного агентства України ПлейСіті від 21.07.2025 №41-Р «Про припинення ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» дії ліцензії на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор» підлягає скасуванню як протиправне, а позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини восьмої статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення, то сума сплаченого Товариством судового збору у розмірі 2422,40 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, протиправне рішення якого зумовило виникнення спірних правовідносин. Керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державного агентства України ПлейСіті від 21.07.2025 №41-Р «Про припинення ТОВ «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» дії ліцензії на провадження діяльності з надання послуг у сфері азартних ігор».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного агентства України ПлейСіті на користь «ЮНІВЕРС СТУДІЯ» судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять два) грн 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.