Справа № 990/514/25
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №990/514/25

адміністративне провадження №П/990/514/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Олендера І.Я., Хохуляка В.В., Юрченко В.П., Яковенка М.М.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення в частині, визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія). У позовній заяві заявлено вимоги: 1) скасувати пункт 9 рішення ВККС №162/зп-25 від 27 серпня 2025 року «Про призначення тестування когнітивних здібностей у межах кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду» в частині: «у кількості не більше: 2 800 кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого загального суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого адміністративного суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого господарського суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого господарського суду. У разі якщо двоє і більше кандидатів на посаду судді та суддів отримали однаковий найнижчий прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту, до четвертого етапу допускаються всі такі кандидати на посаду судді та судді»; 2) визнати протиправною бездіяльність ВККС щодо недопуску позивача до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації місцевого загального суду, яким у третьому етапі кваліфікаційного іспиту (тестування когнітивних здібностей) набрано прохідний бал та середньо допустимий бал тестування щодо когнітивних здібностей 33,14; 3) зобов`язати ВККС допустити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації місцевого загального суду.

Відповідно до пунктів 3, 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

1. Відповідно до пунктів 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; докази, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Зміст зазначених пунктів частини п`ятої статті 160 КАС України дає підстави для висновку, що під змістом позовних вимог розуміється, в тому числі, визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має бути сформульовано чітко і зрозуміло, а обставини, які викладаються в позовній заяві, мають бути конкретними і обґрунтовувати позовні вимоги. Тому особа, звертаючись до суду із позовною заявою, повинна чітко зазначити рішення (дії чи бездіяльність) суб`єкта владних повноважень, що порушили її право, та повинна вказати спосіб захисту свого порушеного права.

Позовні вимоги мають бути сформульовані відповідно до встановлених законом способів захисту порушених прав (свобод, законного інтересу), в межах яких, як це встановлено частиною другою статті 9 КАС України, суд і розглядає позовну заяву. Отже, позовні вимоги в позовній заяві повинні відповідати критерію чіткості, відображати конкретну позицію позивача в адміністративному спорі, в тому числі і в частині обраного ним способу захисту порушеного права.

Згідно з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 не погоджується з тим, що відповідно до рішення ВККС №173/зп-25 від 19 вересня 2025 року його немає у переліку осіб, допущених до 4 етапу проходження кваліфікаційного оцінювання. Водночас зазначене рішення ВККС позивач не оскаржує. Протиправність не включення ВККС до такого переліку позивача останній пов`язує із тим, що таким чином було реалізовано відносно нього пункт 9 рішення ВККС №162/зп-25 від 27 серпня 2025 року, яким було встановлено конкретну кількість осіб, які проходять до наступного етапу за умови набрання ними мінімального прохідного балу, встановленого рішенням ВККС. Незважаючи на те, що позивач набрав більше мінімально допустимого бала на етапі тестування когнітивних здібностей, встановленого Комісією, він визнаний таким що не подолав бар`єр прохідного бала, який визначився за критерієм кількості осіб, закріпленим у пункті 9 рішення ВККС №162/зп-25.

Отже, захист своїх прав на продовження участі у конкурсі з добору суддів позивач пов`язує із протиправністю встановлення кількісного критерію, який має бути скасований і, як наслідок, позивач має бути включений до переліку осіб, які відповідно до рішення ВККС №173/зп-25 від 19 вересня 2025 року були допущені до наступного (четвертого) етапу конкурсу.

Водночас, згідно з вимогами позовної заяви ОСОБА_1 просить також визнати протиправною бездіяльність ВККС щодо його недопуску до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації місцевого загального суду. Способом захисту від зазначеного порушення позивач також обрав зобов`язання ВККС здійснити відповідний допуск щодо нього.

Разом з тим суд звертає увагу, що спосіб захисту порушеного права визначений у статті 245 КАС України. Відповідно до частини третьої вказаної норми у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Проте згідно із частиною четвертою цієї норми у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті [4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії], суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, позивач має визначитися чи обраний ним спосіб захисту прав у вигляді зобов`язання відповідача вчинити дію безпосередньо пов`язаний із визнанням протиправним та скасуванням пункту 9 рішення ВККС №162/зп-25, чи із визнанням протиправною бездіяльності ВККС.

Крім того, Верховний Суд, в тому числі Велика Палата, неодноразово зазначав, що бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. При цьому, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій (зокрема, але не виключно, постанови від 09 вересня 2025 року у справа №260/5797/24, від 23 травня 2024 року у справі № 9901/493/19).

Проте зі змісту позовної заяви не вбачається обґрунтування, в чому саме має прояв пасивної поведінки ВККС, яку позивач кваліфікує як «протиправна бездіяльність». Натомість, уся позиція ОСОБА_1 побудована на тому, що ВККС реалізувало попередньо встановлений на виконання вимог статті 74 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» прохідний бал, що визначався на підставі двох критеріїв. Заявлена позивачем «бездіяльність щодо недопуску» в прохальній частині позовної заяви не обумовлена відповідним її обґрунтуванням. Відсутнє й посилання на наявність відповідного рішення ВККС про недопуск позивача до наступного етапу.

Зазначене також впливає на перевірку відповідності позовної заяви в частині визначення позовних вимог і способу захисту порушеного права, а тому потребує уточнень з боку позивача.

Варто зауважити, що свої вимоги позивач формулює і обґрунтовує у нерозривному взаємозв`язку саме від правомірності рішення ВККС від 27 серпня 2025 року в окремій його частині, що, відповідно, впливає на вирішення питання про відкриття провадження у справі в цілому.

Крім того, суд принагідно звертає увагу, що в рішенні ВККС №162/зп-25 від 27 серпня 2025 року міститься посилання на рішення ВККС №105/зп-25 від 12 травня 2025 року, яке за своїм змістом і є тим рішенням, що визначало для кожного етапу (в тому числі і третього - тестування когнітивних здібностей) прохідний бал з урахуванням двох критеріїв: 1) відсотка від максимально можливого бала за кожен етап кваліфікаційного іспиту; 2) співвідношення кількості кандидатів на посаду судді та суддів, які успішно складуть етап кваліфікаційного іспиту, до кількості прогнозованих вакантних посад суддів у місцевих судах, з урахуванням яких оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду. Саме зазначене рішення ВККС №105/зп-25 від 12 травня 2025 року у своєму пункті 5 визначило: «прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту (тестування когнітивних здібностей) з урахуванням того, що до четвертого етапу допускаються учасники, які набрали бал, не нижче 55 відсотків максимально можливого бала, у кількості не більше: 2 800 кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого загального суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого адміністративного суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого господарського суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого господарського суду). У разі якщо двоє і більше кандидатів на посаду судді та суддів отримали однаковий найнижчий прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту, до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту допускаються всі такі кандидати на посаду судді та судді».

Тобто, пункт 9 рішення ВККС №162/зп-25 від 27 серпня 2025 року, фактично є відображенням того порядку, який первісно затверджений рішенням ВККС №105/зп-25 від 12 травня 2025 року.

Однак, за змістом позовної заяви ОСОБА_1 не оспорює рішення ВККС №105/зп-25 від 12 травня 2025 року і не обґрунтовує можливість оскарження самого лише рішення ВККС №162/зп-25 від 27 серпня 2025 року в тій частині, що визначена позивачем. Чому, на переконання позивача, пункт 9 рішення ВККС №162/зп-25 від 27 серпня 2025 року в окремій його частині може бути самостійним предметом спору у цій справі позовна заява обґрунтування не містить. Зазначене унеможливлює станом на цей час вирішення питання в тому числі належності обраного позивачем способу захисту порушеного права.

2. Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини восьмої статті 122 КАС України закріплено, що для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлюється місячний строк.

Позивач оскаржує акт та бездіяльність ВККС, які стосується процедури проведення добору кандидатів на посаду судді. Оскаржуване рішення ВККС від 27 серпня 2025 року в окремій частині було прийнято 27 серпня 2025 року і, як вже було вказано, фактично ґрунтується на іншому рішенні ВККС, яке прийнято 12 травня 2025 року. З моменту прийняття цих актів ВККС на момент подання позову об`єктивно сплинув місячний строк для звернення до суду.

Позивач, зазначаючи, що звертається з позовною заявою в межах встановленого строку, пов`язує початок його відліку з 19 вересня 2025 року - дати, коли реалізація попередньо прийнятих актів ВККС відбулась у відношенні до позивача. Тобто, за позицією ОСОБА_1 , до того моменту, поки рішення ВККС від 27 серпня 2025 року (а відтак, і згадуване вище рішення ВККС від 12 травня 2025 року), які визначали загальні правила проведення кваліфікаційного іспиту для кандидатів на посаду судді, не зачіпало його інтересів, він не вважав їх протиправними. З моменту реалізації цих рішень у відношенні до особисто ОСОБА_1 останній усвідомив їх протиправність.

Однак, Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 990/328/25, зазначала, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Крім того, згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої, зокрема, у постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Початок відліку строку звернення до суду пов`язується з моментом, коли позивач дізнався або мав дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів, а не з моментом, коли позивач усвідомив, що відповідне рішення порушує його права.

Отже, відсутні підстави вважати, що позовна заява подана у строк, встановлений законом, і не потребує додання до неї заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням причин пропуску такого строку, які б могли бути оцінені судом як поважні.

За змістом частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Усталеною є позиція Верховного Суду, в тому числі і Великої Палати, про те, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Відповідно до частин першої-другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Отже, суд є повноважним органом на визнання причин пропуску строку поважними та їх поновлення, надаючи оцінку підставам, вказаним позивачем у заяві про поновлення таких строків, у разі їх пропуску.

Однак, позивач, помилково вважаючи, що строк звернення до суду у цій справі не є пропущеним, такої заяви не надав, що є підставою для залишення позовної заяви без руху.

Частиною першою статті 169 КАС України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За змістом частини другої статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених КАС України, таку позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачеві десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення зазначених вище недоліків шляхом подання: 1) заяви про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати інші (поважні) причини пропуску такого строку; 2) уточненої позовної заяви, зміст якої має усувати недоліки, викладені в цій ухвалі суду.

Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 171 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.

Надати позивачеві десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі, якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті в зазначений строк, в тому числі у випадку не подання заяви про поновлення строку, а також якщо причини пропуску строку будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон І.Я.Олендер В.В. Хохуляк В.П. Юрченко М.М. Яковенко