Справа № 320/36871/24
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я щодо відмови ОСОБА_1 у безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я надати безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 , а саме в Центральній поліклініці МВС України та Центральному госпіталі МВС України на підставі Закону України «Про бюро економічної безпеки» від 28 січня 2021 року №1150-X та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач повідомив, що він був звільнений з органів податкової міліції у відставку за віком, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві з 01.10.2005 та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІ. Позивач стверджує, що у зв`язку з прийняттям та набранням чинності Законом України "Про Бюро економічної безпеки України" від 28.01.2021 №1150-ХІ він має право на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС України, проте відповідачем відмовлено у реалізації такого права з посиланням на відсутність фінансування МВС України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що колишні працівники податкової міліції, у тому числі й позивач, мають право на безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Міністерства внутрішніх справ України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що прикріплення на безоплатне медичне обслуговування до МВС зазначеної категорії осіб (колишніх працівників податкової служби) за рахунок видатків МВС буде порушенням статті 51 Бюджетного кодексу України, оскільки особи рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнені із служби за віком, через хворобу, не були працівниками МВС.

Апелянт наголошує, що не є правонаступником Державної податкової служби України та Державної фіскальної служби України. При ліквідації податкової міліції відповідним актом Кабінету Міністрів України Міністерство внутрішніх справ України не визначено державним органом - правонаступником податкової міліції чи державним органом, якому передано її функції. Кошти від інших державних органів (бюджетних установ) на забезпечення медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених із служби, з моменту набрання чинності Законом України "Про Бюро економічної безпеки України" не надходили.

Також відповідач вказує на порушення судом норм процесуального права та зазначає, що позовна заява не містить жодних обґрунтувань та пояснень щодо правомірності участі саме Департаменту охорони здоров`я та реабілітації в статусі відповідача ураховуючи те, що останній не є юридичною особою та не наділений достатнім обсягом адміністративної процесуальної дієздатності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Щодо клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з поданого клопотання відповідача, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин 1-3 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

За приписами частин 5 та 7 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Стаття 261 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює наступні особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні.

Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Треті особи мають право подати пояснення щодо позову у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання.

Колегія суддів зазначає, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ніяким чином не обмежує процесуальні права учасників справи, а свої пояснення та докази у справі учасники справи мають можливість надати до суду за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши клопотання відповідача, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, беручи до уваги пункт 20 частини 1 статті 4 та частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа є справою незначної складності, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.

Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

Позивач з 15 серпня 1983 року по 1997 рік проходив службу в органах МВС України та з 1997 по 2011 роки в апараті податкової міліції ДПС України.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління ПФУ у м. Києві та отримує пенсію, яка йому призначена (обчислена) з 31.03.2011 року згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ, на підтвердження чого матеріали справи містять копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 22.07.2011.

Відповідно до посвідчення №943, виданого ДПА України позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів податкової міліції.

Листом Департаменту охорони здоров`я МВС України від 21.05.2024 №14912/33-2024 за результатами розгляду звернення позивача щодо безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС України, ветеранів податкової міліції згідно із Законом України «Про Бюро економічної безпеки України», повідомлено, що раніше медичне обслуговування пенсіонерів та ветеранів податкової міліції в закладах охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС України, здійснювалось на підставі укладання договорів між Державною фіскальною службою України та ЗОЗ МВС України. Тобто, фінансування витрат на реалізацію пільги з медичного обслуговування для пенсіонерів та ветеранів податкової міліції здійснювалося ДФС. Департамент вважає, що прикріплення на безоплатне медичне обслуговування до ЗОЗ МВС зазначеної категорії осіб за рахунок видатків МВС є порушенням статті 51 Бюджетного кодексу України, оскільки такі особи не були працівниками МВС, а МВС не є правонаступником ДФС України.

Означеним листом позивачу запропоновано звернутися за місцем реєстрації (проживання) до лікаря закладу охорони здоров`я будь-якої організаційно-правової форми, та оформити декларацію на медичні послуги.

Згідно відповіді на адвокатський запит, наданої листом від 11.06.2024 № 1202/33-2024 від 11.06.2024 МВС України, по суті питання повідомлено, що Міністерство зверталося до Міністерства фінансів України з питання фінансування медичних послуг колишніх працівників податкової міліції, але відповіді на них не отримало.

Не погоджуючись з правомірністю відмови відповідачем у наданні гарантованого безоплатного медичного обслуговування, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні правові підстави для відмови позивачу у наданні йому безоплатного медичного обслуговування як ветерану податкової міліції.

Переглядаючи оскаржуване рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 29 травня 2002 року у справі № 10-рп/2002 положення частини третьої статті 49 Конституції України «у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно» слід розуміти так, що така допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без будь-яких платежів - ні під час, ні до, ні після її отримання. Конституційний Суд підкреслив, що поняття «безоплатності» означає неможливість стягування плати в будь-якій формі, у тому числі як добровільних внесків чи страхових платежів.

Водночас у рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року у справі № 3-рп/2012 визначено, що Україна як соціальна держава забезпечує соціальний захист громадян за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей. Держава має право змінювати механізми реалізації соціально-економічних прав, забезпечуючи баланс суспільних інтересів та дотримуючись принципу законності. Подібну позицію висловив ЄСПЛ у рішенні від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України», вказавши у п. 16 цього рішення, що соціально-економічні права не є абсолютними, а порядок та умови їх реалізації можуть змінюватися з огляду на фінансові можливості держави.

Отже, з аналізу наведених рішень Конституційного Суду України та ЄСПЛ убачається, що навіть за наявності законодавчої гарантії реалізація соціально-економічних прав прямо залежить від фінансових можливостей держави та визначеного нею порядку їх забезпечення. Такі гарантії не мають абсолютного характеру і можуть бути реалізовані лише у спосіб, передбачений законом, з урахуванням принципу справедливого та збалансованого розподілу бюджетних ресурсів. Зокрема, конституційна гарантія безоплатної медичної допомоги у державних і комунальних закладах охорони здоров`я реалізується виключно через визначені законом механізми фінансування та в межах бюджетної компетенції розпорядників коштів, що передбачає наявність договірних відносин і нормативно закріплених джерел фінансування.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є особою, звільненою з органів податкової міліції у відставку за віком, перебуває на обліку в Управлінні з 31.03.2011 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Податкова міліція на момент проходження служби позивачем функціонувала у складі органів державної податкової служби. Її правовий статус було визначено статтею 19 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року № 509-XII, згідно з якою у складі державних податкових адміністрацій створювалися спеціальні підрозділи з боротьби з податковими правопорушеннями - податкова міліція. Ці підрозділи здійснювали контрольні та правоохоронні функції у сфері оподаткування, проте організаційно не належали до системи Міністерства внутрішніх справ України.

У подальшому, у 2012 році, в результаті адміністративної реформи було утворено Міністерство доходів і зборів України. Указом Президента України від 24 грудня 2012 року №726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» визначено, що новостворене міністерство перебирає на себе функції Державної податкової служби та Державної митної служби, включаючи й діяльність податкової міліції. Таким чином, з 2012 року податкова міліція була інтегрована до структури Міністерства доходів і зборів України.

Після ліквідації Міністерства доходів і зборів у 2014 році, постановою КМУ №160 було створено Державну фіскальну службу України як центральний орган виконавчої влади. До складу цього органу увійшли підрозділи податкової міліції, які продовжили виконувати завдання у сфері запобігання і розслідування податкових правопорушень уже в системі ДФС.

18 грудня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1200, відповідно до якої утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України шляхом реорганізації Державної фіскальної служби України поділом.

Разом з тим, положеннями цієї постанови передбачено, що ДФС України продовжує здійснювати свої повноваження у сфері податкової та митної політики, адміністрування єдиного внеску, а також боротьби з правопорушеннями у відповідних сферах до завершення створення нових органів - ДПС, ДМС та центрального органу виконавчої влади, на який покладено обов`язок здійснювати запобігання, виявлення та розслідування кримінальних правопорушень у сфері економіки.

Постановою КМУ №537 визначено правонаступництво майна, прав та обов`язків територіальних органів ДФС за територіальними органами ДПС у відповідних сферах діяльності. Водночас у частині правоохоронних функцій, які раніше виконувала податкова міліція, правонаступника безпосередньо визначено не було.

Подальші постанови та накази Кабінету Міністрів України і ДПС (зокрема постанова №893 від 30 вересня 2020 року та наказ ДПС № 755 від 24 грудня 2020 року) деталізували завершення реорганізації територіальних органів, що фактично призвело до припинення діяльності ДФС як центрального органу виконавчої влади з 01 січня 2022 року.

Водночас Законом №1150-ІХ передбачено створення нового правоохоронного органу, уповноваженого здійснювати функції з протидії кримінальним правопорушенням у сфері економіки. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 листопада 2021 року №1493-р підтверджено початок діяльності Бюро економічної безпеки України.

Таким чином, із завершенням процесу реорганізації ДФС у 2021- 2022 роках її функції були розподілені між трьома новими органами: у сфері адміністрування податків та зборів - Державною податковою службою України, у сфері митної справи - Державною митною службою України, у сфері протидії правопорушенням у сфері економіки - Бюро економічної безпеки України.

Зазначене в цілому узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 31 січня 2022 року у справі № 420/8922/20, від 06 жовтня 2022 року у справі №600/2258/21, від 16 серпня 2023 року у справі №640/23268/21, від 14 вересня 2023 року у справі № 240/11567/21, від 26 жовтня 2023 року у справі №240/3354/21, від 05 грудня 2023 року у справі №240/21521/22, від 21 грудня 2023 року у справі №460/2112/21.

При цьому, дійсно, Міністерство внутрішніх справ України у зазначеній схемі жодним нормативно-правовим актом не визначалося правонаступником ДФС чи її підрозділу - податкової міліції, про що правильно вказує скаржник у апеляційній скарзі.

Разом з тим пунктом 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ встановлено, що за колишніми працівниками податкової міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб, встановлені Законом України «Про Національну поліцію».

Особам рядового і начальницького складу податкової міліції, звільненим із служби за віком, через хворобу, гарантується безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 95 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Положеннями частини другої статті 51 БК України визначено, що витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, співробітники Служби судової охорони (крім категорій, пільги яким передбачаються пунктом «ї» частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров`я, частиною четвертою статті 29 Основ законодавства України про культуру, абзацом першим частини третьої статті 57 Закону України «Про освіту»), а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони, пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Визначення медичного обслуговування міститься у приписах статті 3 Закону №2801-XII в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, та означає діяльність закладів охорони здоров`я та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою.

Своєю чергою під медичною допомогою в розумінні положень статті 3 Закону №2801-XII в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, є діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

Порядок медичного обслуговування певних категорій осіб, яким таке право встановлено відповідно до законодавства, та порядок їх прикріплення до закладів охорони здоров`я МВС передбачено Інструкцією про порядок медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС України, затвердженої наказом МВС України від 03 червня 2016 року № 462 (далі - Інструкція № 462).

Пунктом 1 розділу ІІ вказаної Інструкції визначено коло осіб, яким надано право на медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС та в якому не передбачені працівники податкової міліції.

Відповідно до пункту 9 Інструкції № 462 громадяни України, які не входять до переліку осіб, зазначеного в цьому розділі, працівники закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, НГУ, Національної поліції, ДМС та не відносяться до бюджетних закладів, установ і підприємств, обслуговуються за договорами згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1138 "Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних і комунальних закладах охорони здоров`я та вищих медичних навчальних закладах".

За змістом статті 18 Закону №2801-XII в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що фінансування охорони здоров`я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством. Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, асигновані на охорону здоров`я, використовуються для забезпечення населенню гарантованого рівня медичної допомоги, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень з цих питань. Медична допомога надається безоплатно за рахунок бюджетних коштів у закладах охорони здоров`я, з якими головними розпорядниками бюджетних коштів укладені договори про медичне обслуговування населення. Особливості укладення договорів про медичне обслуговування населення визначаються законом. За рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів фінансуються загальнодоступні для населення заклади охорони здоров`я. Кошти, не використані закладом охорони здоров`я, не вилучаються, і відповідне зменшення фінансування на наступний період не проводиться.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що фінансування державних та комунальних закладів охорони здоров`я здійснюється за рахунок державного бюджету та бюджетів місцевого самоврядування, що є однією з гарантій реалізації конституційного права громадян на безоплатну медичну допомогу. При цьому законодавець розмежовує безоплатну медичну допомогу та платні послуги, актуальні в умовах приватної та страхової медицини.

Колегія суддів зазначає, що спірним у цій справі питанням є наявність права у позивача на безкоштовне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Суд вказує, що подібне питання вже розглядалося Верховним Судом, зокрема у постанові від 17 червня 2020 року у справі №826/4364/17.

У цій справі предметом судового розгляду було питання щодо надання пенсіонеру органів прокуратури безоплатного медичного обслуговування у Центральній поліклініці МВС України та Центральному госпіталі МВС України. Позивач обґрунтовував свої вимоги положеннями Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого за прокурорами та членами їх сімей після виходу на пенсію зберігається право на безоплатне медичне обслуговування, в той же час відповідач у справі наголошував, що Інструкція №462 не передбачає можливості безоплатного медичного обслуговування прокурорів або пенсіонерів прокуратури.

Верховний Суд, вирішуючи спірне правове питання, зазначив, що реалізація такого права можлива виключно за наявності укладених між органом прокуратури та відомчими медичними закладами системи МВС України договорів, а також у межах цільових коштів, перерахованих органом прокуратури на рахунки цих закладів. Суд вказав, що наявність законодавчої гарантії сама по собі не створює для МВС України обов`язку фінансувати медичне обслуговування осіб, які не перебували у його штаті та не є працівниками системи МВС, оскільки таке фінансування повинно здійснюватися за рахунок асигнувань відповідного органу, з яким пов`язана служба чи трудова діяльність таких осіб.

Правова природа спірних відносин у справі, рішення у якій оскаржується, є подібною до відносин, що розглядалися у справі №826/4364/17. У обох випадках йдеться про колишніх працівників державних органів (прокуратури чи податкової міліції), які претендують на безоплатне медичне обслуговування у закладах МВС України.

Враховуючи уже сформульовану Верховним Судом позицію про те, що така гарантія не може реалізовуватися без укладення відповідних договорів та без забезпечення цільового фінансування, колегія суддів вказує, що сам факт її закріплення у пункті 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ не може тлумачитися як безпосереднє покладення на МВС обов`язку фінансувати медичне обслуговування колишніх працівників податкової міліції за рахунок власних бюджетних асигнувань. Такий підхід суперечив би частині другій статті 51 БК України, яка чітко визначає, що витрати на безоплатне або пільгове забезпечення здійснюються в межах асигнувань бюджетної установи, у якій особи проходили службу.

Повертаючись до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що предметом позову є оскарження бездіяльності МВС України, яка полягає у незастосуванні положень пункту 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ, які передбачають збереження за колишніми працівниками податкової міліції, у тому числі пенсіонерами, пільг, компенсацій і гарантій, установлених для колишніх поліцейських, зокрема права на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС України.

Колегія суддів зазначає, що у результаті проведених у 2012- 2021 роках реорганізаційних заходів податкова міліція втратила свій статус як окремий підрозділ у системі органів державної влади. Спочатку її було включено до складу Міністерства доходів і зборів України, згодом - до структури Державної фіскальної служби України, яка у 2018- 2021 роках була остаточно реорганізована шляхом поділу на Державну податкову службу України, Державну митну службу України та створення нового органу - Бюро економічної безпеки України. Фактичного правонаступника податкової міліції нормативно-правовими актами визначено не було, а Міністерство внутрішніх справ України у цій схемі правонаступником не призначалося.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується жодним з учасників справи, що позивач за своїм статусом належить до кола осіб, на яких поширюється дія пункту 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ. Зазначена норма гарантує колишнім працівникам податкової міліції, у тому числі пенсіонерам, а також членам їхніх сімей, право на пільги, компенсації та гарантії, передбачені для колишніх поліцейських, включаючи безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України. Таким чином, існування відповідного суб`єктивного права позивача підтверджується прямим приписом закону.

Разом з тим Суд звертає увагу, що відсутність органу-правонаступника податкової міліції та нормативно визначеного механізму фінансування робить реалізацію цього права неможливою у спосіб, на який посилається позивач, без ухвалення додаткових рішень законодавця або Кабінету Міністрів України. Прикінцеві положення Закону №1150-ІХ, зокрема пункт 4 розділу VI, хоча й підтверджують матеріальне право визначеної категорії осіб на пільги, компенсації і гарантії (у тому числі право на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС України), однак не є нормою прямої дії стосовно Міністерства внутрішніх справ України. Вони передбачають необхідність створення належного бюджетно-правового механізму реалізації таких прав, який включає визначення відповідального розпорядника коштів та укладення договорів із закладами охорони здоров`я МВС України. За відсутності такого механізму покладення на МВС України обов`язку фінансувати медичне обслуговування колишніх працівників податкової міліції виключно на підставі названої норми є юридично необґрунтованим.

Системне тлумачення положень Закону №1150-ІХ у поєднанні з вимогами частини другої статті 51 Бюджетного кодексу України свідчить, що витрати на пільгове чи безоплатне забезпечення можуть здійснюватися виключно в межах асигнувань тих бюджетних установ, у яких особи проходили службу. Оскільки позивач ніколи не був працівником системи МВС України, а податкова міліція організаційно належала до системи органів податкової служби, відсутні підстави для покладання на МВС України прямого фінансового зобов`язання забезпечувати його медичне обслуговування.

Таким чином, прикінцеві положення Закону №1150-ІХ підтверджують саме існування права позивача на безоплатне медичне обслуговування як колишнього працівника податкової міліції.

Законодавець прямо відніс цю категорію осіб, у тому числі пенсіонерів, до кола суб`єктів, які прирівнюються у пільгах та гарантіях до колишніх поліцейських, що передбачає, зокрема, право на обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Разом із тим, сам факт наявності законодавчої гарантії не породжує автоматичного обов`язку МВС України фінансувати таке медичне обслуговування. Відповідно до частини другої статті 51 БК України витрати на пільгове чи безоплатне забезпечення здійснюються виключно в межах бюджетних асигнувань тієї установи, у якій особи проходили службу. Оскільки податкова міліція організаційно належала до системи органів державної податкової служби, а Міністерство внутрішніх справ України жодним нормативно-правовим актом не визначалося її правонаступником, покладення на цей орган прямого фінансового зобов`язання суперечило б конституційному принципу дії державних органів лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Отже, право позивача формально існує і підтверджується безпосереднім приписом Закону №1150-ІХ, проте його фактична реалізація є неможливою у зв`язку з відсутністю визначеного правонаступника податкової міліції, законодавчо закріпленого механізму фінансування та уповноваженого суб`єкта, відповідального за укладення договорів із закладами охорони здоров`я МВС України.

У зв`язку із цим, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах позивач дійсно належить до категорії осіб, яким гарантовано право на безоплатне медичне обслуговування, однак це право не може бути реалізоване у спосіб, запропонований у позові - шляхом покладення на МВС України обов`язку забезпечити таке обслуговування за рахунок власних бюджетних асигнувань.

На підставі викладеного, з урахуванням установлених обставин справи та наведеного правового регулювання, Суд доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки правові підстави для покладення на Міністерство внутрішніх справ України обов`язку щодо забезпечення фінансування медичного обслуговування позивача відсутні.

Враховуючи зазначене колегія суддів вказує, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень абзацу другого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1150-IX, Закону №2801-XII, частини другої статті 51 БК України, постанови КМУ №160, постанови КМУ №1200, постанови КМУ №537, постанови КМУ № 893, наказу №755 та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17, від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17, від 19 листопада 2019 року у справі №826/12675/15, від 17 червня 2020 року у справі №826/4364/17, від 04 червня 2021 року у справі №160/2734/20 знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.

У зв`язку із цим, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Подібний підхід уже був висловлений Верховним Судом у справах щодо перерахунку пенсій державним службовцям (постанови Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 555/2531/16-а, від 31 липня 2018 року у справі № 509/3378/16-а, від 27 листопада 2019 року у справі №345/4689/16-а, від 19 березня 2025 року у справі №?300/936/23). Суд вказав, що сам факт наявності законодавчо встановленої гарантії підвищення розміру пенсійного забезпечення не створює автоматичного обов`язку для органів Пенсійного фонду України здійснювати його перерахунок за відсутності належного нормативного регулювання порядку і механізму такого перерахунку. У таких випадках відсутність спеціального підзаконного акта, прийняття якого віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, виключає можливість реалізації відповідного права у судовому порядку. Таким чином, Верховний Суд виходив із того, що гарантія, закріплена у законі, потребує додаткового нормативного забезпечення, без якого вона не може бути застосована на практиці.

Подібного висновку дійшов Верхоіний суд в своїй постанові від 30.09.2025 року у справі № 320/20387/24.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма