Справа № 400/6853/25
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2025-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

24 жовтня 2025 р.справа № 400/6853/25

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаЗаводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006,

прозобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач або Заводський ВДВС), в якому просить суд:

зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № 63554180 з виконання постанови Заводського ВДВС від 02.11.20 р. № 51885944 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 81 932,82 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що подав до відповідача заяву про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з нього виконавчого збору в сумі 81 932,82 грн., мотивуючи її тим, що виконавчий документ було передано приватному виконавцю, який прийняв постанову про стягнення з позивача основної винагороди в тому ж розмірі. Одночасне стягнення з позивача, як боржника, і виконавчого збору, і основної винагороди приватного виконавця, покладає на позивача надмірний майновий тягар. Також позивач послався на практику Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів, зокрема на постанови у справах № 320/6215/19, № 580/245/24. Незважаючи на це, відповідач не задовольнив заяву позивача про закінчення виконавчого провадження.

Відповідач подав відзив, в якому позов не визнав та зазначив, що Законом України Про виконавче провадження встановлений вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а вказані позивачем обставини в цьому переліку відсутні. Крім того, законність постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору була предметом дослідження в рамках адміністративної справи № 400/5292/20, в якій Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про її скасування.

Позовна заява залишалась без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На підставі ст. 205 ч. 9 КАС України, справа розглянута в письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

07.10.15 р. Заводський районний суд м. Миколаєва видав виконавчий лист № 2/487/763/15 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ Телець-Вак на користь ТОВ Фінанс Траст Груп заборгованості за кредитним договором № 014/4933/2/18785 від 26.06.08 р., а саме: 781 726,83 грн. - заборгованість за кредитом, 35 774,40 грн. - заборгованість за відсотками та 1 827 грн. відшкодування судових витрат.

08.09.16 р. у виконавчому провадженні № 51885944 відповідач виніс постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 81 932,82 грн.

20.03.17 р. ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєві було замінено стягувача з ТОВ Фінанс Траст Груп на його правонаступника ТОВ Фінансова компанія Інновація.

02.11.20 р. за заявою стягувача виконавчий лист постановою державного виконавця було повернуто, а також припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення.

Одночасно, відповідач прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 81 932,82 грн. та 11.11.20 р. відкрив за цим виконавчим документом виконавче провадження № 63554180.

Законність постанови про стягнення виконавчого збору від 02.11.20 р. була предметом розгляду в адміністративній справі № 400/5292/20, в якій Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про її скасування.

21.01.21 р. приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 64241338 з примусового виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/487/763/15, в пункті 3 якої вказав про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця в розмірі 81 932,82 грн.

Також, 21.01.21 р. приватний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП № 64241338 в сумі 81 932,82 грн.

08.05.25 р. представник позивача подав до Заводського ВДВС заяву, в якій просив закінчити виконавче провадження № 63554180 з виконання постанови Заводського ВДВС від 02.1120 р. № 51885944 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 81 932,82 грн., посилаючись на те, що фактично відбувається подвійне стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця по одному й тому самому виконавчому документу. В заяві наведена правова позиція Верховного Суду, висловлена ним у справах № 320/6215/19 і № 580/245/24, згідно з якою, у разі коли державний виконавець повернув виконавчий документ за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей виконавчий документ до виконання приватному виконавцю, який в свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди, то надалі виконавчий збір не стягується.

Листом від 17.06.25 р. № 72742/20.11-34/11 Заводський ВДВС розглянув дану заяву та відмовив в її задоволенні, пославшись на те, що Закон України Про виконавче провадження не передбачає такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як передача виконавчого документа приватному виконавцю та винесення ним постанови про стягнення з боржника основної винагороди.

Як слідує з заяв по суті справи, спір між сторонами виник з приводу правомірності стягнення з позивача Заводським ВДВС виконавчого збору в сумі 81 932,82 грн., враховуючи, що така сама сума стягується з позивача і приватним виконавцем у виді його основної винагороди, тобто фактично два органи примусового виконання рішень, паралельно стягують з позивача одну й ту саму суму.

Стаття 242 ч. 5 КАС України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.22 р. у справі № 320/6215/19, Суд зробив наступні висновки:

59. Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд звертає увагу на таке.

60. Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у справі ОСОБА_1 .

61. Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

62. Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

63. Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

64. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

65. Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

66. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

67. Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

68. Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

69. Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

70. Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

71. Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

72. У цьому контексті насамперед Суд зауважує, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

73. Розв`язуючи це питання, Суд повторно зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

74. На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

75. Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

76. Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що маємо у справі ОСОБА_1 , позаяк у його випадку не було передачі виконавчого документа.

77. Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.

78. Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

79. Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

80. Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

81. За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

82. На основі цього, Верховний Суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

83. Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

84. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

85. Застосування аналогії закону дозволяє Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

86. Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження. (рішення суду доступне в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/105359162).

Аналогічні висновки були зроблені Верховним Судом і в постановах від 13.04.23 р. у справі № 160/695/22 (рішення суду доступне в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/110216032) та постанові від 14.03.25 р. у справі № 580/245/24 (рішення суду доступне в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/125855202).

Таким чином, слід зробити висновок, що оскільки приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. було відкрито виконавче провадження № 64241338 за виконавчим листом Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/487/763/15 та стягнуто з позивача основну винагороду в сумі 81 932,82 грн., підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в тому ж розмірі відповідачем у межах виконавчого провадження № 63554180 відпали і згідно з наведеною вище позицією Верховного Суду, виконавче провадження № 63554180 підлягає закінченню за аналогією закону, а саме на підставі ст. 39 ч. 1 та ст. 27 ч. 8 Закону України Про виконавче провадження.

Що стосується посилання відповідача на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.20 р. у справі № 400/5292/20, в якій було відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 02.11.20 р. у виконавчому провадженні № 51885944, суд зауважує, що вона була прийнята до зміни фактичних обставин, а саме до відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження № 64241338 та стягнення з позивача основної винагороди постановою від 21.01.21 р., а тому не має впливу на вирішення спору в цій справі.

З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі і у спосіб визначений позивачем.

Відповідно до ст. 139 ч. 1 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач поніс судові витрати у виді судового збору в розмірі 968,96 грн., доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подавали. З урахуванням повного задоволення позовних вимог, такі витрати присуджуються на користь позивача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006, ) задовольнити.

2. Зобов`язати Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006, ) закінчити виконавче провадження № 63554180 з виконання постанови Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 2 листопада 2020 р. № 51885944 про стягнення виконавчого збору в розмірі 81 932,82 грн. з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз