Справа № 280/12189/24
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 280/12189/24

Головуючий суддя І інстанції Максименко Л.Я.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.04.2025 в адміністративній справі №280/12189/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними і скасування мобілізаційного розпорядження та наказів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Мобілізаційне розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (реквізити невідомі) щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до особового складу списків військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 №500;

- визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до особового складу списків військової частини НОМЕР_2 від 11.01.2025 №12.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.04.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано мобілізаційне розпорядження №1 від 18.11.2024 щодо ОСОБА_1 .

В іншій частині позову було відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено та в цій частині прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що окрім скасування мобілізаційного розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягатимуть і скасуванню Наказ командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 року №500 та Наказ командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 від 11.01.2025 року №12 за доктриною «плодів отруєного дерева».

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював на ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» на посаді майстра виробництва та перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03.10.2024 військовозобов`язаному ОСОБА_1 вручена повістка про необхідність з`явитися 18.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

18.11.2024 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 самостійно прибув за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

18.11.2024 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 отримав направлення та пройшов військово-лікарську комісію з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Військовозобов`язаний ОСОБА_1 на підставі медичного огляду військово-лікарської комісії КНП «Клініка «Сімейний лікар» Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області визнаний придатним до військової служби, наказ МО України №402-2008 року.

18.11.2024 року на підставі ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» військовозобов`язаному ОСОБА_1 вручено мобілізаційне розпорядження видане ІНФОРМАЦІЯ_6 .

18.11.2024 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 був направлений ІНФОРМАЦІЯ_7 до в/ч НОМЕР_1 , а 19.11.2024 року зарахований до списків в/ч НОМЕР_1 .

На підставі зазначеного списку наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.11.2024 р. № 500 п.302 позивача - сержанта ОСОБА_1 , іпн: НОМЕР_3 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», з 19.11.2024 р. зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення (а.с.196, Том 1).

08.12.2024 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №532 - сержанта ОСОБА_1 , зарахованого до списків військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду курсанта 3 навчального взводу 4 навчальної роти військової частини НОМЕР_1 , для проходження курсу базової загальновійськової підготовки (а.с.175, Том 1).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.01.2025 № 12 сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_2 , призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 (а.с.195, Том І).

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що мобілізаційне розпорядження щодо позивача зазначеним критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає та порушує законне право позивача на відстрочку від призову на військову службу, а тому його необхідно визнати протиправним та скасувати. Вказано, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон 389-VIII) введено в Україні воєнний стан.

Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу визначено місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку:

1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини;

2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України;

3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон № 3543-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин.

Стаття 1 Закону № 3543-XII передбачає, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3543-XII проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно з частиною п`ятої статті 4 Закону № 3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

За змістом статті 2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України Про оборону України, цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

При цьому, статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, згідно з абзацом 2 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

«Порядок бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану» затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 27.01.2023 № 76 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок № 76), визначає механізм бронювання під час дії воєнного стану військовозобов`язаних за списками військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час.

Згідно з пунктом 1 вказаного Порядку № 76 цей Порядок визначає механізм бронювання під час дії воєнного стану військовозобов`язаних за списками військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час, які працюють:

в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, у разі, коли це необхідно для забезпечення функціонування зазначених органів;

на підприємствах, в установах і організаціях, яким встановлено мобілізаційні завдання (замовлення), у разі, коли це необхідно для виконання встановлених мобілізаційних завдань (замовлень);

на підприємствах, в установах і організаціях, які здійснюють виробництво товарів, виконання робіт і надання послуг, необхідних для забезпечення потреб Збройних Сил, інших військових формувань;

на підприємствах, в установах і організаціях, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 76, бронювання військовозобов`язаних, зазначених у пункті 1 цього Порядку, здійснюється згідно з рішенням Мінекономіки за списками військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час (далі - список), погодженими Генеральним штабом Збройних Сил (військовозобов`язаних, які перебувають на військовому обліку в СБУ, Службі зовнішньої розвідки, - за списками, погодженими СБУ, Службою зовнішньої розвідки).

Заброньованим військовозобов`язаним надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації (далі - відстрочка).

У рішенні Мінекономіки зазначається строк дії відстрочки, який не може перевищувати:

строку проведення мобілізації - для військовозобов`язаних, зазначених в абзаці другому пункту 1 цього Порядку;

шість місяців - для військовозобов`язаних, зазначених в абзацах третьому - п`ятому пункту 1 цього Порядку.

Згідно з пунктами 6, 9, 10 Порядку № 76 встановлено, що:

- підприємства, установи і організації, яким встановлено мобілізаційні завдання (замовлення), подають список до органу державної влади, іншого державного органу, який встановив (довів) мобілізаційне завдання (замовлення). В обґрунтуванні зазначається: інформація про відповідність облікових даних військовозобов`язаних, зазначених у списку, їх військово-обліковим документам.

- орган державної влади, інший державний орган, який встановив (довів) мобілізаційне завдання (замовлення), проводить перевірку повноти заповнення списку, наявності наданого до нього обґрунтування, а також дотримання вимог щодо кількості військовозобов`язаних, які підлягають бронюванню, та у строк не більше ніж п`ять робочих днів з дня отримання списку подає його на погодження Генеральному штабу Збройних Сич (СБУ, Службі зовнішньої розвідки),

- з метою погодження списки, подані відповідно до пунктів 4-8 цього Порядку, розглядаються щодо повноти заповнення та наявності обґрунтувань Генеральним штабом Збройних Сил (СБУ, Службою зовнішньої розвідки) у строк не більше ніж 10 робочих днів з дня їх отримання. Генеральний штаб Збройних Сил (СБУ, Служба зовнішньої розвідки) подає погоджені відповідно до абзацу першого цього пункту списки до Мінекономіки.

- кількість військовозобов`язаних, які підлягають бронюванню, повинна становити 50 відсотків кількості військовозобов`язаних підприємства, установи і організації на дату подання списку. У разі наявності обґрунтованої потреби кількість військовозобов`язаних, які підлягають бронюванню, може перевищувати 50 відсотків кількості військовозобов`язаних підприємства, установи і організації на дату подання списку;

- за результатами перевірки списків, поданих відповідно до пункту 9 нього Порядку, щодо повноти їх заповнення, наявності обґрунтувань та погодження Генеральним штабом Збройних Сил (СБУ, Службою зовнішньої розвідки) Мінекономіки приймає у строк не більше ніж п`ять робочих днів з дня отримання зазначених списків рішення про бронювання військовозобов`язаних.

Пункт 5 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Порядок № 1487) визначає, що з метою ведення військового обліку в державі створюється система військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - система військового обліку).

Системою військового обліку є сукупність узгоджених за завданнями державних органів, підприємств, установ та організацій, які ведуть військовий облік та забезпечують її функціонування із застосуванням засобів автоматизації процесів та використанням необхідних баз даних (реєстрів), визначених законодавством.

Головною вимогою до системи військового обліку є забезпечення повноти та достовірності даних, що визначають кількісний склад та якісний стан призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1487 для забезпечення та організації належного функціонування системи військового обліку в державі Міноборони затверджує порядок ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, вимоги до технічного опису сервісу електронної інформаційної взаємодії між цим реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, зазначені в Законі України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

В силу пункту 17 Порядку №1487 військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний та спеціальний.

На загальному військовому обліку перебувають військовозобов`язані та резервісти, які не заброньовані за державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями на період мобілізації та на воєнний час.

Військовозобов`язані, які згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» заброньовані за державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час, перебувають на спеціальному військовому обліку.

Пункт 79 Порядку встановлює, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки серед іншого:

організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; виявляють призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, проте не перебувають на військовому обліку;

організовують оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, приписки до призовної дільниці, взяття на військовий облік, призначення на особливий період, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям;

організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників, військовозобов`язаних та резервістів, персональних даних, які містяться в них;

виконують функції з ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; тощо.

Пунктами 80-81 Порядку №1487 встановлено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до затверджених розпорядженнями голів відповідних районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, міських голів планів щороку (у тому числі позапланово) перевіряють стан військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, а також на підприємствах, в установах та організаціях, в яких працюють військовозобов`язані, які заброньовані за цими органами, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час, а також військовозобов`язані, яким видані мобілізаційні розпорядження. Решта державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій перевіряються один раз на чотири роки.

Взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пункті 15 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 20 цього Порядку.

Районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, органи СБУ, підрозділи Служби зовнішньої розвідки беруть на військовий облік, знімають або виключають з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, у яких відсутні військово-облікові документи, лише після відновлення зазначених документів.

В той же час додатком № 2 до Порядку № 1487 є Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Правила), пунктом 1 яких встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема:

- перебувати на військовому обліку за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності;

- не змінювати місце проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів СБУ, Служби зовнішньої розвідки - без дозволу відповідного керівника);

- особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право громадян на відстрочку від призову на строкову військову службу.

Відповідно до Порядку №76 рішення про бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час, які працюють на підприємствах, в установах і організаціях, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, приймалось Мінекономіки. Витяги з наказів Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного надсилалися відповідними підприємствами, установами та організаціями до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, де військовозобов`язаний перебуває на військовому обліку. Вказаний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на підставі рішення про бронювання військовозобов`язаного зобов`язаний був у строк 5 робочих днів прийняти відповідне рішення: або про зарахування такого військовозобов`язаного на спеціальний військовий облік; або про відмову в зарахуванні такого військовозобов`язаного на спеціальний військовий облік з підстав, установлених абзацом другим пункту 10 Порядку №76.

Пунктом 10 Порядку №76 передбачено виключний перелік підстав для відмови у зарахуванні військовозобов`язаного на спеціальний військовий облік.

Як свідчать встановлені обставини справи, згідно книги видачі органам державної влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям оформлених посвідчень про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час і повідомлень про зарахування на спеціальний військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_4 для ПрАТ «Дніпроспецсталь» 29.10.2024 року було видано 471 (чотириста сімдесят один) номер посвідчення про відстрочку від призову.

29.10.2024 року заступником голови правління - директором з персоналу ПрАТ «Дніпроспецсталь» були передані до ІНФОРМАЦІЯ_2 списки військовозобов`язаних на яких оформлюються відстрочки від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час відповідно до переліків посад і професій №493 від 18.03.2015 року на 420 осіб (вхідний №27/10529 від 31.10.2024 року, а.с.150-157, Том 1). У вказаному Переліку осіб під номером 63 значиться ОСОБА_1 .

Листом ПрАТ «Дніпроспецсталь» від 14.11.2024 за вих.№ 125-968 "Про анулювання посвідчень про відстрочку від призову на військову службу" підприємство надало список осіб, яким анульовані посвідчення, акт про неповернення 3-х посвідчень та посвідчення про відстрочку від призову на військову службу -12 одиниць. Лист зареєстрований 19.11.2024.

За датою реєстрації в ІНФОРМАЦІЯ_4 15.11.2024 (а.с.34 зворотній бік, Том 2) ПрАТ «Дніпроспецсталь» подало заяву від 29.10.2024 "Щодо оформлення посвідчення про відстрочку від призову на військову службу та повідомлення про зарахування на спеціальний військовий облік" (а.с. 145, Том 1). При цьому, у додатках до вказаного листа не визначено (не заповнено) на яку кількість осіб подані списки.

У Журналі реєстрації вхідних документів ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22-39, Том 2) міститься запис про надходження від ПрАТ «Дніпроспецсталь» Списку працівників для оформлення бронювання (без будь-якої дати вихідного документа).

Відтак, у матеріалах цієї справи наявні 2 списки військовозобов`язаних ПрАТ «Дніпроспецсталь» на яких оформлюються відстрочки від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час відповідно до переліків посад і професій №493 від 18.03.2015 року, які датовані 14.11.2024 року.

Зазначені списки є фактично ідентичними. Відмінність вказаних списків полягає виключно у кількості військовозобов`язаних на яких оформлюються відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, один із вказаних списків містить дані 83 військовозобов`язаних осіб на яких оформлюються відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, в той час як інший список, містить дані 93 військовозобов`язаних осіб, серед яких, наявні дані позивача (номер за порядком 84) (а.с.146-149, Том 1).

Як видно з листа начальника відділу найму та розвитку персоналу №125 1163 від 25.12.2024 року у зв`язку зі змінами до Постанови 45, якими були встановлені обмеження щодо кількості заброньованих у розмірі 50% від загальної чисельності військовозобов`язаних підприємства, до ІНФОРМАЦІЯ_2 був переданий новий список для бронювання з 14.11.2024 року з оформленими бланками посвідчень про бронювання та повідомлень про зарахування на спеціальний військовий облік.

Однак, до матеріалів справи не долучені будь-які документальні підтвердження того, коли саме ІНФОРМАЦІЯ_7 отримано вказані списки, що стосуються як списків анулювання посвідчень про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, так і списків про оформлення відстрочки від призову на військову службу на період мобілізації та присвоєний останнім відповідний вхідний номер.

Як видно з пояснень позивача, останній на момент мобілізації мав Посвідчення №ЗА04164 від 14.11.2024 року про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час, строком на 6 місяців, тобто, до 14.04.2025 року.

Згідно листа ПрАТ «Дніпроспецсталь» 03.04.2025 вх. № 16165, останнє надало відомість на видачу посвідчень, а ОСОБА_1 отримав посвідчення №ЗА04164 від 14.11.2024 про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час 15.11.2024.

Отже, вищевказане свідчить, що на день прийняття відповідачем спірного мобілізаційного розпорядження позивач був заброньований у встановленому законом порядку та не підлягав призову на військову службу.

Таким чином, заброньовані особи мають відстрочку вже в силу факту їх бронювання, центр комплектування та соціальної підтримки лише сприймає цей факт та здійснює облік особи відповідним чином, не приймаючи при цьому жодних рішень щодо права особи на відстрочку.

Відповідно до абз. 9 пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.

Також за приписами п.15 Положення №154 керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний організовувати проведення:

- перевірок готовності підприємств до оповіщення та забезпечення явки громадян, що підлягають призову на військову службу під час мобілізації та у воєнний час, на пункти збору або у військові частини,

- перевірок стану бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час і виконання військово-транспортного обов`язку.

Аналізуючи вищевикладені норми суд зазначив, що не лише у військовозобов`язаного громадянина є обов`язок щодо повідомлення органів ТЦК про відповідне бронювання, а й органи ТЦК зобов`язані перевіряти та володіти інформацією щодо заброньованих осіб з метою недопущення протиправних дій щодо особи.

З наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язок щодо перевірки наявності відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу та підстав для її надання також покладено й на районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому відповідач 1 мав перевірити наявність чи відсутність у позивача права на відстрочку від призову за мобілізацією.

Отже, поряд із обов`язком роботодавця повідомити відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про прийняте Мінекономіки рішення про бронювання військовослужбовця, відповідний обов`язок покладено також на Міноборони, а тому мобілізаційне розпорядження щодо позивача зазначеним критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає та порушує законне право позивача на відстрочку від призову на військову службу, а тому його необхідно визнати протиправним та скасувати.

Рішення суду першої інстанції в цій частині учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України не перевіряється судом апеляційної інстанції на дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо необхідності скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до особового складу списків військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 року №500 та наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до особового складу списків військової частини НОМЕР_2 від 11.01.2025 №12, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25 березня 1992 року (далі по тексту Закон України № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Так, з існуючого на момент виникнення спірних правовідносин правового регулювання вбачається, що перевірка наявності бронювання є обов`язковими умовами, без дотримання яких призов особи на військову службу є неможливим.

Отже, для призову особи на військову службу під час мобілізації необхідно встановити відсутність у особи відстрочки на проходження військової служби.

В ході розгляду справи судом встановлено протиправність та скасовано мобілізаційне розпорядження №1 від 18.11.2024 щодо ОСОБА_1 .

Відтак, за наявності у позивача відстрочки на проходження військової служби призов його на військову службу та подальше направлення для проходження військової служби до військової частини є протиправними.

Так, рішенням суду у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Колегія суддів апеляційного суду констатує, що питання мобілізації та призову на військову службу є надзвичайно важливими в умовах введеного на території України воєнного стану та браку мобілізаційних ресурсів.

Проте, зазначені обставини не можуть бути виправданням порушень, які відбулися в спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 5 КАС України регламентовано, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача, колегія суддів виходить з принципу верховенства права та принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ефективним захистом порушеного права позивача є визнання протиправними та скасування всіх рішень, прийнятих за наслідками порушення процедури призову позивача на військову службу (визнання протиправним та скасування мобілізаційного розпорядження).

Відтак, підлягають визнанню протиправними та скасуванню наказ командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до особового складу списків військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 №500 та наказ командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до особового складу списків військової частини НОМЕР_2 від 11.01.2025 №12.

При цьому, посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, що викладена в постанові від 05.02.2025 року по справі № 160/2592/23, на переконання колегії суддів є необґрунтованим у зв`язку з тим, що остання не є релевантною до даних спірних правовідносин (мобілізація в період наявності відстрочки) тоді як у правовідносинах, що розглядались Верховним Судом (особа була мобілізована без проходження ВЛК при тому, що на стан здоров`я на той час не скаржилася).

Також, в апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідачів понесені судові витрати, а саме правничу допомогу у розмірі 7000.00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як видно з мотивувальної частини апеляційної скарги, позивачем було зазначено про понесення витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 7000.00 грн., що зокрема підтверджується актом про надані послуги від 30.06.2025 року № 2 та договором від 25.02.2025 р. № 25/02.

Між тим, доказів на понесення наведених витрат, зокрема наведеного акту про надані послуги та договору, позивачем до суду подано не було, а тому розподіл судових витрат в цій частині не здійснюється.

Що стосується правомірності стягнення з відповідачів судового збору за подання апеляційної скарги, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 1453.44 грн., що підтверджується квитанцією від 28.06.2025 року № 0819-9109-5883-9256.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується приписами ст. 139 КАС України.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено з прийняттям нової постанови в цій частині про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.04.2025 в адміністративній справі №280/12189/24 скасувати в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено та в цій частині прийняти нову постанову.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до особового складу списків військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 №500.

Визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до особового складу списків військової частини НОМЕР_2 від 11.01.2025 №12.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.04.2025 в адміністративній справі №280/12189/24 залишити без змін.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 726,72 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 726,72 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва