Справа № 340/3183/24
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №340/3183/24

адміністративне провадження № К/990/35621/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Білак М.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної податкової служби України про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області(далі - відповідач-1) Державної податкової служби України (далі - відповідач-2), в якому просив нарахувати та виплатити на його користь:

- середній заробіток у сумі 920559,03 грн (дев`ятсот двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 03 копійки) за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- кошти у сумі 999819,03 грн (дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень 03 копійки), як компенсацію моральної шкоди;

- кошти у сумі 11511,22 грн (одинадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень 22 копійки), як три відсотка річних від простроченої суми;

- кошти у сумі 66806,83 грн (шістдесят шість тисяч вісімсот шість гривень 83 копійки), як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди;

- кошти у сумі 102734,10 грн (сто дві тисячі сімсот тридцять чотири гривні 10 копійок), як пеню за порушення строків виконання зобов`язання.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.04.2025, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.08.2025, позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2016 по 03.05.2024 в сумі 94519,47 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючи із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17.09.2025 касаційну скаргу залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 330 КАС України, скаржнику надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи, оригінал документу про сплату судового збору у розмірі 18 222,97 грн.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про залишення касаційної скарги без руху від 17.09.2025) доставлена в Електронний кабінет скаржника ОСОБА_1 19.09.2025 о 07 год 12 хв, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

При цьому, на веб сторінці призначеної для пошуку та перегляду документів Єдиного державного реєстру судових рішень, 18.09.2025 оприлюднено ухвалу Верховного суду від 17.09.2025 про залишення вказаної касаційної скарги без руху (номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 130290950).

29.09.2025 від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла заява про усунення недоліків шляхом надання уточненої касаційної скарги та квитанцію від 27.09.2025 № 2.328479795.1 про сплату судового збору у розмірі 18 222,97 грн.

В уточненій касаційній скарзі скаржник визначив підставами касаційного оскарження судових рішень у цій справі пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС, пункти 1, 3 частини другої статті 353 КАС України та пункт 2 частини третьої статті 353 КАС України.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

В уточненій касаційній скарзі скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 7, статті 14 КАС України, абзацу 9 преамбули, частини 2 статті 3, статті 6, статті 8, статті 9, статті 18, статті19, статті 21, статті 22, статті 24, частини 1 статті 27, частини 1 статті 32, статті 40, частин 1, 2, 4 статті 41, статті 46, частини 7 статті 43, частини 1, частини 6 статті 55, статті 56, частини 1 статті 58, статті 64, статті 68, частини 2 статті 102, частини 1, пункту 1, 9 частини 2, частини 3 статті 129, статті 129-1, 151-2 Конституції України, частини 1,9 статті 33, статті 38 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723- XII) (в редакції станом на 01.01.2015), частини 1 статті 1, частини 1,2 статті 5, частини 3 статті 8, частини 5 статті 9 Закону України від 01.07.1993 № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» (в редакції станом на 07.05.2008), частини 2 статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 01.01.2015), абзацу 2 частини другої статті 56 Бюджетного кодексу України (в редакції станом на 08.07.2010), статті 22, статті 23, статті 536, статті 549, статті 610, підпунктів 3, 4 частини 1 статті 611, частини 1 статті 623, частини 1 статті 624, статті 625, частини 1 статті 1166, пункту 3 частини 2 статті 1167, статті 1173, частини другої статті 1214 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 01.01.2015), підпункту «л» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (в редакції станом на 01.01.2015), пункту 28 Положення (стандарту) 26 (п. 11 наказу Міністерства фінансів України від 28.10.2003 № 601 «Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 26 «Виплати працівникам»», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2003 № 1025/8346, пункту 1 частини 2 статті 11 Закону України від 23.02. 2006 № 3480-IV «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки»; постанова Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 №80 «Про розміщення (емісію) облігацій внутрішніх державних позик», пункту 2.8. наказу ДПА від 17.12.2010 № 953 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби», пункту 126.1 статті 126, підпункту 129.1.1., підпункту 129.3.1 пункту 129.3 статті 129, пункту 131.1., пункту 131.2. статті 131 Розділу II, підпункту 1.2, 1.3, пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ, підпункту 168.1.1, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.3, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168 Розділу IV, підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164, пункту 343.6, пункту 343.7 статті 343, пункту 345.1 статті 345, пункту 346.6, пункту 346.7 статті 346 Розділу XVIIIІ Податково Кодексу України (в редакції станом на 01.01.2015), частини 2 статті 231 Господарського кодексу України (в редакції станом на 19.02.2016), частини 1 статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», норм Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, норм Конституції України, у подібних правовідносинах.

Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.

Зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

В ухвалі про залишення касаційної скарги без руху Суд звертав увагу скаржника, що Спір у цій справі за своїм характером є трудовим та стосується відповідальності роботодавця за допущені ним порушення строку виплати заробітної плати за час затримки розрахунку із працівником передбаченої нормами статті 117 Кодексу законів про працю України, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Залишаючи касаційну скаргу без руху Суд звертав увагу скаржника, що Верховний Суд зазначає, що Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 сформувала єдині підходи щодо застосування статті 117 КЗпП у редакції статті чинній до та після внесення змін Законом № 2352-IХ, і з того часу застосовується Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.01.2023 у справ 380/19103/22, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23 та інших.

В уточненій касаційній скарзі скаржник, серед іншого, повторно посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП.

Щодо вказаних доводів Суд зазначає, що в період часу після залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без руху ухвалою Суду від 17.09.2025 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2024 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків викладених у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 щодо застосування статті 117 КЗпП.

Натомість Судова палата сформулювала позицію, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.10.2024 у справі № 489/6074/23.

З огляду на викладене, доводи уточненої касаційної скарги касаційної скарги про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП є безпідставними.

Щодо доводів скаржника про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосовування пункту 3 частини другої статті 1167 ЦК України, Суд повторно вказує, що Верховним Судом сформовано висновки щодо застосування пункту 3 частини другої статті 1167 ЦК України викладені у постановах від 10.02.2022 у справі № 803/172/16 та від 19.01.2023 у справі 640/8027/19.

За доводами уточненої касаційної скарги скаржник повторно посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статті 22, 23, підпунктів 3, 4 частини першої статті 611, частини першої статті 623, статті 624, статті 625, частини першої статті 1166, статті 1173 ЦК України.

Водночас, як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та вказав, що правові підстави та умови відшкодування збитків визначені, зокрема, положеннями Глави 3 «Захист цивільних прав та інтересів» Розділу І «Основні положення» Книги першої «Загальні положення», Глави 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» Розділу І «Загальні положення про зобов`язання» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України та Главою 25 «Відшкодування збитків у сфері господарювання» Розділу V «Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання» Господарського кодексу України.

У пункті 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У пункті 4 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами частини першої статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У частині другій статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/господарського обороту.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Тобто така міра відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перш за все є спрямованою на захист (відновлення) порушеного права учасникам господарських відносин, в той час як спірними у цій справі є правовідносини, що стосуються публічної служби та несвоєчасного розрахунку при звільненні, тобто правовідносин, на які не поширюються приписи Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, якими врегульовано підстави та порядок нарахування збитків, трьох відсотків річних та пені.

Верховний Суд у постановах від 29.04.2025 у справі № 580/9536/23, від 08.11.2019 у справі № 826/22865/15, від 12.112018 у справі № 826/22868/15, та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2025 у справі № 711/4010/13-ц вказали, що передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах. Тому, дія статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на трудові правовідносини не поширюється.

Щодо посилань скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 7, статті 14 КАС України Суд зазначає, що є вказані норми є загальними нормами, а результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів.

Крім того, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 9 преамбули, частини 2 статті 3, статті 6, статті 8, статті 9, статті 18, статті19, статті 21, статті 22, статті 24, частини 1 статті 27, частини 1 статті 32, статті 40, частин 1, 2, 4 статті 41, статті 46, частини 7 статті 43, частини 1, частини 6 статті 55, статті 56, частини 1 статті 58, статті 64, статті 68, частини 2 статті 102, частини 1, пункту 1, 9 частини 2, частини 3 статті 129, статті 129-1, 151-2 Конституції України, частини 1,9 статті 33, статті 38 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723- XII) (в редакції станом на 01.01.2015), частини 1 статті 1, частини 1,2 статті 5, частини 3 статті 8, частини 5 статті 9 Закону України від 01.07.1993 № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» (в редакції станом на 07.05.2008), , абзацу 2 частини другої статті 56 Бюджетного кодексу України (в редакції станом на 08.07.2010), пункту 28 Положення (стандарту) 26 (п. 11 наказу Міністерства фінансів України від 28.10.2003 № 601 «Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 26 «Виплати працівникам»», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2003 № 1025/8346, пункту 1 частини 2 статті 11 Закону України від 23.02. 2006 № 3480-IV «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки»; постанова Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 №80 «Про розміщення (емісію) облігацій внутрішніх державних позик», пункту 2.8. наказу ДПА від 17.12.2010 № 953 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби», пункту 126.1 статті 126, підпункту 129.1.1., підпункту 129.3.1 пункту 129.3 статті 129, пункту 131.1., пункту 131.2. статті 131 Розділу II, підпункту 1.2, 1.3, пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ, підпункту 168.1.1, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.3, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168 Розділу IV, підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164, пункту 343.6, пункту 343.7 статті 343, пункту 345.1 статті 345, пункту 346.6, пункту 346.7 статті 346 Розділу XVIIIІ Податково Кодексу України (в редакції станом на 01.01.2015), частини 1 статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», норм Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, норм Конституції України, у подібних правовідносинах.

Водночас, вищевказані норми не регулюють питання стягнення середнього заробіток за час порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум, а питання щодо застосування вказаних норм не ставилося перед судами попередніх інстанцій, а тому при вирішенні цього спору вони не були застосовані.

За таких обставин, касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування вищевказаних норм судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.

Суд касаційної інстанцій зауважує, що частиною першою статті 328 КАС України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Межі перегляду судом касаційної інстанції визначені статтю 341 КАС України, відповідно до частини четвертої якої у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина четверта статті 341 КАС України).

До повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Отже, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо неправильного застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

В уточненій касаційній скарзі скаржник посилається також на пункти 1, 3 частини другої статті 353 КАС України та пункт 2 частини третьої статті 353 КАС України.

Так, частиною другою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема:

- суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу;

- суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів та необґрунтовано відхиленим клопотанням про витребування доказів судами попередніх інстанцій, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

За відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1-3 частини другої статті 328 КАС України суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої 4 частини четвертої статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.

У касаційній скарзі поряд із питанням неповноти встановлених у справі обставин ставиться питання неправильного застосуванням норм матеріального права, однак, скаржник поряд із посиланням на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 353 КАС України не наводить обґрунтувань щодо підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України.

У відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1-3 частини 4 статті 328 КАС України Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.

Крім того, за змістом пункту 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржниця у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, якщо скаржник вважає, що судом необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі автор скарги має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги в частині обґрунтування підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України та виходить за межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України.

Також скаржник зазначає про наявність підстави касаційного оскарження, визначеного пунктом 2 частини 3 статті 353 КАС України, де в якості підстави касаційного оскарження зазначено порушення норм процесуального права, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Як вбачається із положення вказаної норми, скаржник зобов`язаний надати належні та змістовні доводи, які б давали можливість суду касаційної інстанції визнати відвід судді - обґрунтованим.

За доводами касаційної скарги скаржник вказує, що ним було подано заяву про відвід судді Кіровоградського окружного адміністративного суду Пасічника Ю.П., оскільки 26.11.2024 він дізнався, що у судді Кіровоградського окружного адміністративного суду відсутня вища економічна освіта та вища психологічна освіта, але ухвалами Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 та 29.11.2024 відмовлено у задоволення заяви.

Водночас, Суд констатує, що вказаний відвід було розглянуто судом в порядку, передбаченому КАС України.

Скаржником не надано належних та змістовних доводів, які б давали можливість суду касаційної інстанції визнати відвід судді обґрунтованим.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в ухвалі Верховного Суду від 17.09.2025 скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Інші доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 17.09.2025 про залишення касаційної скарги без руху в частині обґрунтування підстав касаційного оскарження.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в повернення заяви або скарги в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

У пункті 1 частини четвертої статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За наведених обставин касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 169, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної податкової служби України про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
В.М. Соколов М.В.Білак