Справа № 480/7072/25
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2025 року Справа № 480/7072/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Опімах Л.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/7072/25 за позовом ОСОБА_1 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) про визнання бездіяльності протиправною, В С Т А Н О В И В:
Заява та виконавчий лист отримані відповідачем 02.09.2025, відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» не пізніше 03.09.2025 відповідач мав прийняти рішення про відкриття виконавчого провадження, або за наявності підстав, визначених частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу протягом 3-х робочих днів.
Лише 04.09.2025 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, проте в порушення строків, передбачених абзацом 3 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» направлена позивачу 11.09.2025.
Тому позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у зволіканні з прийняттям та надсиланням позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження.
04.09.2025 державним виконавцем відповідно до ст.ст. 3, 4. 24. 25, 26. 27 Закону України Про виконавче провадження, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79004401, яка цього ж дня направлена позивачу.
Згідно журналу реєстрації вихідної кореспонденції за 04.09.2025 сформованому на двісті сорока трьох аркушах в ЛСВП на сторінці двісті шістнадцять міститься інформація з вихідним номером та датою зареєстрованої постанови про відкриття виконавчого провадження (з
ідентифікатором), а саме: №122474 від 04.09.2024. Згідно з трекінгом відправлення Укрпошти
постанова про відкриття виконавчого провадження вручена стягувачу за довіреністю 18.09.2025. Таким чином державним виконавцем вчинені всі дії відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

В судове засідання сторони не з`явилися, позивач надав заяву про розгляд справи без його, тому у відповідності до ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач 27.08.2025 поштою надіслав на адресу Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву від 27.08.2025 про примусове виконання рішення, до якої додав виконавчий документ виконавчий лист, виданий Конотопським районним судом Сумської області у справі №577/5002/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000,00 грн витрат, понесених на правничу допомогу. Згідно поштового повідомлення про вручення відправлення вручене представнику відповідача за довіреністю 02.09.2025 ( а.с.7), 03.09.2025 зареєстрована у журналі реєстрації вхідної кореспонденції під №22714.

04.09.2025 державним виконавцем відповідно до ст.ст. 3, 4. 24. 25, 26. 27 Закону України Про виконавче провадження, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79004401 ( а.с.47), яка 04.09.2025 направлена сторонам виконавчого провадження, що відображено у журналі вихідної кореспонденції під № 122474 ( а.с.57). Відповідно до трекінгу поштових відправлень прийнято поштовим відділенням до відправлення 11.09.2025, вручено позивачу 18.09.2025 (а.с.45,46).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон України Про виконавче провадження) та Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом (пункт 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Вирішуючи питання щодо порушених прав позивача саме бездіяльністю відповідача, яка полягає у зволіканні з прийняттям та надсиланням позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 ч.1 ст.4 Кодексу визначено, що публічно-правовий спір спір у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Пункт 7 ч.1 ст.4 Кодексу суб`єктом владних повноважень визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особа, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 ч.1 ст.19 Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень ( нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Тобто, виходячи з викладеного, суд вважає, що для захисту порушеного права чи інтересу позивача між сторонами мають існувати публічно-правові відносини, в ході яких відповідачі здійснюють владні управлінські функції стосовно позивача.

Частиною першою ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Тобто, як вбачається з вказаних норм, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

Конституційний Суд України в рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного суд вважає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог закону діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а, від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17 та від 24 квітня 2020 року у справі №766/7173/17.

В даній адміністративній справі позивач просив суд надати правову оцінку бездіяльності відповідача щодо прийняття та надсилання позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження які проводилися в межах виконавчого провадження № 63342974 у визначені законом строки, проте, правові наслідки такого порушення відсутні.

В даному випадку суд зауважує, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Жодних належних доказів в розумінні статті 72 КАС України на підтвердження існування порушення своїх прав у спірних правовідносинах позивачем не надано, як і не наведено обґрунтованих доводів та аргументів, яким чином оскаржувані вже вчинені дії відповідача за умови відсутності їх правових наслідків породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки наслідком розв`язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача, то вимога про визнання протиправними бездіяльності відповідача, за умови відсутності наслідків таких дій, не може бути окремим і самостійним об`єктом судового контролю, оскільки розгляд і вирішення такого позову судом не матиме своїм правовим наслідком відновлення порушеного права позивача, а тому є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) ( , вул.Ганата Юри, 9 м.Київ, 03148) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах