Справа № 320/37202/23
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі: Масловській К.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України та Верховного Суду про визнання протиправною бездіяльності і стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Верховного Суду України (далі - відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2, ДКС України), Верховного Суду (далі - відповідач-3), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиплати суддівської винагороди та вихідної допомоги позивачу;

- стягнути з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 10 662 143 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 позов задоволено частково.

Стягнуто з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 заборгованість із суддівської винагороди та вихідної допомоги при звільненні за період з жовтня 2016 року по серпень 2019 року у розмірі 10 662 143 грн (десять мільйонів шістсот шістдесят дві тисячі сто сорок три гривні).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції, врахувавши мотиви рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України», прийшов до висновку, що судді Верховного Суду України мають продовжувати здійснювати повноваження які судді Верховного Суду, а тому їх диференціація не узгоджується з принципом незмінності суддів, що є конституційною гарантією їх незалежності, а відтак при визначення розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 підлягали застосуванню норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж Закону. Крім того, суд зауважив, що розмір визначеної у листі Верховного Суду України від 28.07.2022 №1-164/0/8-22 належної до виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та вихідної допомоги не є спірним, відповідає розмірам, визначеним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а тому з урахуванням попередньо виплачених коштів підлягає стягненню з Верховного Суду, до бюджетних призначень якого належать видатки на функціонування Верховного Суду України.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що у межах спірних правовідносин відсутня протиправна бездіяльність відповідачів станом на день звільнення позивача, оскільки проведені з нею розрахунки відповідали чинному на той час законодавчому регулюванню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач-3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

Свою позицію обґрунтовує тим, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020, оскільки останнє не має зворотної дії, а відтак не може поширювати свою дію на час звільнення ОСОБА_1 у відставку 06.08.2019. Наголошує, що оскільки позивач не була зарахована до штату Верховного Суду, то були відсутні правові підстави для обчислення її суддівської винагороди та вихідної допомоги за правилами статті 135 та з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а відтак є безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що розмір визначеної у листі Верховного Суду України суми невиплаченої ОСОБА_1 винагороди та вихідної допомоги не є спірним. Також підкреслює, що за усталеною практикою Верховного Суду документи за підписом в.о. голови Верховного Суду України, оформлені після початку процедури припинення Верховного Суду України, не могли братися до уваги судом, оскільки повноваженнями з підписання документів від імені цього суду наділена Комісія з припинення Верховного Суду України.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.05.2025.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що починаючи з 30.09.2016 і до дня відставки суддівська винагороди та відповідно вихідна допомога нараховувалася та виплачувалася позивачу у значно меншому, ніж передбачено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмірі. Зауважує, що суддівська винагороди суддів Верховного Суду та Верховного Суду України не може відрізнятися з огляду на однаковий статус суддів цього суду, що підтверджується й тим, що відповідні кошти для суддів Верховного Суду України передбачалися у відповідних законах України про Державний бюджет України. Отже, за твердженням позивача, враховуючи висновки Конституційного Суду України у рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020, а також Європейського Суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України», при визначенні розміру суддівської винагороди та вихідної допомоги підлягала застосуванню норма статті 135 з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Інакше обчислення відповідних виплат зумовило звуження гарантій незалежності суддів та дискримінаційний підхід щодо таких гарантій. Окремо звертає увагу, що за висновком Верховного Суду у справі №640/10564/21 Гуменюк В.І. вправі видавати документи від імені Верховного Суду України, а розмір зазначеної у листі Верховного Суду України від 28.07.2022 №1-164/0/8-22 винагороди і вихідної допомоги носить виключно інформаційний характер та був належним чином перевірений судом першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу від ДКС України та Верховного Суду України не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2025 клопотання Верховного Суду про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено апеляційне провадження у справі №320/37202/23 - до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №826/15959/18. Зобов`язано учасників справи після усунення обставин, які стали підставою для зупинення провадження у справі, повідомити про це суд.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2025 клопотання Верховного Суду про поновлення апеляційного провадження у справі задоволено. Поновлено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України та Верховного Суду про визнання протиправною бездіяльності і стягнення коштів. Призначено справу №320/37202/23 до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 годину 00 хвилин 21 жовтня 2025 року.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги Верховного Суду.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача-3 підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 07.07.1980 працювала на посаді народного судді Московського районного народного суду міста Києва (Московського районного суду міста Києва), постановою Верховної Ради України від 30.06.1993 №3343-ХІІ обрана суддею Київського міського суду, постановою Верховної Ради України від 19.06.2003 обрана суддею апеляційного суду міста Києва безстроково, а постановою Верховної Ради України від 15.12.2005 №3217-ІV обрана суддею Верховного Суду України.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 06.08.2019 №2028/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у відставку» звільнено ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Верховного Суду України В.І. Гуменюка від 16.08.2019 №183-к ОСОБА_1 виключено зі складу Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Судом першої інстанції із змісту позовної заяви також встановлено, що позивач зазначає, що при звільнені у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України, Верховний Суд України не провів з нею остаточного розрахунку та не виплатив всі належні суми суддівської винагороди та вихідної допомоги.

Листом від 23.09.2021 №1-433/0/8-21 Верховний Суд України повідомив, що за період з 01.07.2018 по 06.08.2019 позивачу була нарахована суддівська винагорода у розмірі 1 789 081,87 грн та вихідна допомога у розмірі 463 831,20 грн, однак вказані суми не були виплачені з причин відмови Державною казначейською службою України опрацювати платіжні документи для виплати заробітної плати та перерахунку податків та зборів. Станом на 16.09.2019 борг з виплати суддівської винагороди та вихідної ОСОБА_1 складає 2 252 913,07 грн.

Крім того, листом від 28.07.2022 №1-164/0/8-22 Верховний Суд України у відповідь на заяву ОСОБА_1 повідомив, що у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішень №2-р/2020 від 18.02.2020 та №4-р/2020 від 11.03.2020 та рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України» від 22.07.2021 фінансово-економічним управлінням було проведено розрахунок належної позивачу до виплати суддівської винагороди та вихідної допомоги відповідно до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ за період з жовтня 2016 року по серпень 2019 року, розмір якої становить 11 411 025,16 грн. При цьому у листі зазначено, що зазначені суми були передбачені в інформації щодо прогнозованої потреби видатків Верховного Суду України на 2021 та 2022 рік. Однак виплата не проводилася з причин відмови ДКС України та ГУ ДКС України у м. Києві опрацьовувати платіжні документи.

Із змісту позовної заяви вбачається, що у серпні 2022 року ГУ ДКС України у м. Києві перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 748 882, 34 грн належної їй при звільненні суддівської винагороди та вихідної допомоги.

У свою чергу, вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиплати суддівської винагороди у розмірі 10 662 143 грн, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Приписи ч. 2 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначають, що найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд.

У свою чергу, норми ст. 135 указаного Закону передбачають, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч. 1).

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2).

Базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (п. 3 ч. 3).

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти, зокрема, 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (п. 3 ч. 4).

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років за наявності стажу роботи більше 35 років у розмірі 80 відсотків посадового окладу (ч. 5).

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Так, пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI.

У свою чергу, положення пункту 7 розділу ХІІ «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно рішення Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18.02.2020.

Крім того, абзацом першим пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII установлено, що судді Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України мають право брати участь у конкурсі на посади суддів Верховного Суду у відповідних касаційних судах у порядку, визначеному цим Законом.

При цьому положення пункту 14 розділу ХІІ «судді Верховного Суду України» також визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно рішення Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18.02.2020.

Абзацом першим пункту 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

Ця норма також була визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), згідно рішення Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18.02.2020.

У свою чергу суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за пунктом 3 резолютивної частини указаного вище рішення Конституційного Суду України положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною другою статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Із змісту статті 152 Конституції України випливає, що Конституційний Суд України може самостійно визначати строк втрати чинності актом (його окремими положеннями).

Відповідно до частини першої статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Водночас, у рішенні Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 не сформульовано юридичної позиції стосовно правових наслідків визнання неконституційним окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII. Це рішення не містить будь-якого іншого визначеного Конституційним Судом України порядку його виконання на реалізацію повноважень, наданих йому частиною другою статті 152 Конституції України та частиною першою статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Судом апеляційної інстанції враховується, що Конституційний Суд України у рішенні від 24.12.1997 № 8-зп (справа № 3/690-97) роз`яснив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 вказано, що додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац шостий пункту 4 мотивувальної частини).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За загальним правилом чинність закону (його окремих положень) припиняється в цілому або в окремій частині: а) законодавчим органом, шляхом прийняття відповідного закону (про внесення змін до закону, вилучення положень закону тощо); б) за рішенням Конституційного Суду України у разі визнання неконституційним закону або окремих його положень.

Таким чином, враховуючи, що пунктом 3 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 визначено, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, то дія відповідних положень втратила чинність 18.02.2020. Спірні ж правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати та, як було встановлено раніше, стосуються періоду жовтня 2016 року - серпня 2019 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції зазначає, що, за загальним правилом, зазначеним у ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду.

Питання наявності підстав для виплати суддям суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01 серпня 2018 року у справі №826/13355/17, від 14 травня 2020 року у справі за №826/12933/17, від 03 червня 2020 року у справі №826/14879/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 826/13405/17.

У цих постановах Верховним Судом напрацьовано правову позицію, відповідно до якої право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді у відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Верховний Суд наголошував, що лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII. Наявність у позивача лише деяких з зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених в Законі №1402-VIII.

Аналіз положень статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII у взаємозв`язку з пункту 7 «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону (у редакції, яка була чинною на час звільнення позивача у відставку 06.08.2019) дає підстави для висновку, що право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, були призначені на посаду судді відповідного суду указом Президента України, зараховані до штату відповідного суду й фактично здійснюють правосуддя у цьому суді.

Як вже було зазначено вище нормою частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII чітко визначено момент, з якого судді виплачується суддівська винагорода за цим Законом - з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Отже лише за сукупної наявності наведених умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII. У спірному випадку звільнення позивача, який не відповідав наведеним вище умовам, у відставку 06.08.2019, тобто до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 №2-р/2020, на переконання колегії суддів, не надає ОСОБА_1 права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII до її призначення на посаду судді Верховного Суду указом Президента України та зарахування до штату цього суду.

Поряд з викладеним колегією суддів також враховується, що у резолютивній частині свого рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим рішенням.

Як вже було зазначено вище, згідно статті 152 Конституції України закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Колегія суддів зауважує, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.

Отже, з метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначити спосіб, який з метою забезпечення інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади повинен вирішити питання переходу суддів Верховного Суду України у Верховному Суді, а також визначитися щодо способу припинення юридичної особи Верховного Суду України.

У свою чергу наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.

Визнання положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо слів «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність вказаного Наказу як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша статті 4 КАС України).

Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедури припинення юридичної особи.

Колегія суддів зауважує, що з 21 червня 2018 року згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис 0024389), Верховний Суд України () знаходиться у стані припинення. У графі відомості про керівника юридичної особи зазначено: « Гуменюк Василь Іванович , керівник». Разом з цим у графі «відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у т.ч. підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, тощо зазначено «Соловйова Любов Володимирівна - голова комісії з припинення», а подальшому «Романків Ігор Петрович - голова комісії з припинення».

Приписами статті 105 ЦК України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

Отже, дієздатність юридичної особи здійснюється через комісію з припинення діяльності управління, а дії комісії розглядаються, як дії самої юридичної особи.

Таким чином, розрахунки, наведені у листі Верховного Суду України від 28.07.2022 №1-164/0/8-22, підписаним в.о. голови Василем Гуменюком, не можуть братися до уваги при вирішенні цього спору, оскільки саме Ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апарату цього суду. При цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень саме Ліквідаційної комісії.

З урахуванням наведеного вище правового регулювання та його застосування у практиці Верховного Суду, у тому числі щодо можливості ретроспективного поширення дії рішення Конституційного Суду України на правовідносини, що мали місце що ухвалення відповідного рішення, а також неможливості врахування відомостей довідок і листів, підписаних від імені Верховного Суду України не уповноваженою на те особою, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди та вихідної допомоги у розмірі 10 662 143,00 грн з визначених у позовній заяві підстав.

Поміж іншим колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України, здійснюючи порівняльний аналіз положень Конституції України до та після внесення до неї змін Законом № 1401, приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI зі змінами та Закону № 1402, у рішенні від 18.02.2020 №2-р/2020, прийшов до висновку, що немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду.

Конституційний Суд України зауважив, що перейменування закріпленого в Конституції України органу - Верховного Суду України - не може відбуватися без переведення суддів Верховного Суду України на посади суддів Верховного Суду, оскільки немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду, а вилучення слова «України» - власної назви держави - з словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України або їх переведення до іншого суду, тим більше суду нижчої інстанції.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що судді Верховного Суду України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду. Відтак фактична диференціація суддів Верховного Суду України та суддів Верховного Суду не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.

З цими висновками Конституційного Суду України погодився й Європейський Суд з прав людини у рішенні «Гуменюк та інші проти України».

Поряд з цим колегія суддів зауважує, що у пункті 5 резолютивної частини рішення від 18.02.2020 №2-р/2020 Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства України у відповідність до цього Рішення.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини цього рішення положення Закону № 1402 зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На підставі приписів частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у рішенні від 24.12.1997 у справі № 8-зп/1997 зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

З урахуванням наведеного саме з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 3-р(II)/2024 втратили чинність приписи пункту 7, 14 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 щодо ВС України.

Отже, до 18.02.2020 пункт 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 мав юридичну силу щодо суддів ВС України, обраних на посади до дня набрання чинності Законом № 1401-VIII, і унормовував, що суддівська винагорода цих суддів визначається Законом № 2453-VI.

У контексті викладеного вище колегією суддів враховується, що 27.12.2023 набрав чинності Закон № 3481-IX, яким внесено низку змін та доповнень до розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402, зокрема доповнено його пунктом 4-1, яким передбачено, що судді ВС України, обрані на посади до дня набрання чинності Законом № 1401-VIII, продовжують здійснювати свої повноваження як судді ВС відповідної спеціалізації до звільнення або припинення їхніх повноважень з підстав, визначених Конституцією України.

Голова ВС у двадцятиденний строк з дня набрання чинності Законом № 3481-IX зараховує суддів, зазначених в абзаці першому цього пункту, які станом на день набрання чинності зазначеним Законом перебувають у штаті ВС України, до штату ВС - у касаційний суд тієї спеціалізації, яка відповідає спеціалізації судової палати ВС України, в якій такий суддя здійснював правосуддя.

До того часу Верховна Рада України як єдиний законодавчий орган в України не виконувала рекомендацію Конституційного Суду України, викладену у його рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020 щодо приведення положення законодавства України у відповідність до цього рішення.

За змістом пояснювальної записки до Закону № 3481-IX, підставою його прийняття була необхідність виконання рекомендації Конституційного Суду України у його рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020 щодо приведення положень законодавства у відповідність до цього рішення, зокрема, усунення інституційного дуалізму, пов`язано з одночасним існуванням двох юридичних осіб публічного права - ВС України та ВС, та вирішення питання продовження суддівської кар`єри для 9 суддів ВС України, які не здійснюють правосуддя.

Виходячи з мети Закону № 3481-IX та змістового аналізу наведених вище положень Закону № 1402 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.07.2025 у справі №826/15959/18 вважає, що законодавець, прагнучи вирішити питання продовження суддівської кар`єри суддів ВС України, які були обрані на посади до дня набрання чинності Законом № 1401-VIII і станом на день набрання чинності Законом № 3481-IX перебували у штаті ВС України, цілеспрямовано пов`язав момент продовження здійснення їхніх повноваження як суддів ВС відповідної спеціалізації з настанням події їх зарахування до штату ВС - у касаційний суд тієї спеціалізації, яка відповідає спеціалізації судової палати ВС України, в якій такий суддя здійснював правосуддя.

Отже, саме з 27.12.2023 (дня набрання чинності Законом № 3481-IX) законодавчо врегульовано механізм переведення суддів ВС України до штату ВС, а разом із цим і питання встановлення дати, з якої у судді, обраного до ВС України безстроково, виникає право на отримання суддівської винагороди, визначеної положеннями Закону № 1402 для судді ВС, - дати зарахування його до штату ВС відповідно до наказу Голови ВС.

Такий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у вже згаданій вище постанові від 10.07.2025 у справі №826/15959/18, яка в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України та всупереч твердження позивача має враховуватися судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 перебувала у штаті ВС України до 16.08.2019, тобто до виключення із штату у зв`язку з поданням заяви про відставку, і чинне на той час законодавство не врегульовувало питання щодо переведення суддів ВС України до ВС.

Таким чином, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у згаданій вище справі, у позивача не було умов, необхідних для виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному статтею 135 та пунктом 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 для суддів ВС, оскільки вона не була зарахована до штату ВС і відповідно не здійснювала у ньому правосуддя.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у межах спірних правовідносин суддівську винагороду позивачу слід було нараховувати та виплачувати саме із застосуванням положень Закону № 2453-VI, а тому висновок суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог є помилковим.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки не врахував неможливості ретроспективної дії рішень Конституційного Суду України, неперебування ОСОБА_1 у штаті ВС, а також прийняття в якості належного доказу заборгованості довідок та листі, підписаних від імені Верховного Суду України неуповноваженою на те особою. Наведені вище обставини є підставою для скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог із ухваленням у відповідній частині нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи в частині. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти у ній нове про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то підстави для присудження за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Верховного Суду - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року - скасувати у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України та Верховного Суду про визнання протиправною бездіяльності і стягнення коштів - відмовити.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне рішення виготовлено 21 жовтня 2025 року.