Справа № 300/903/25
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/903/25 пров. № А/857/28145/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року в справі № 300/903/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці про , моральної шкоди та втрати частини доходів,-

суддя в 1-й інстанції Бобров Ю.О.,

час ухвалення рішення 09 червня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці (далі - відповідач) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період невиконання рішення суду з 30.01.2024 по 08.07.2024 в розмірі 191273 грн., моральної шкоди в сумі 50000 грн. та компенсацію втрати частини доходів інфляційних витрат та 3% річних.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період 30.01.2024 по 08.07.2024, включно, в розмірі 178831 (сто сімдесят вісім тисяч вісімсот тридцять одна) гривня 90 копійок, з відрахуванням податків і зборів встановлених чинним законодавством.

Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачем було пропущено строки позовної давності. Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. КАС України, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав, є загальним законом, проте з наведених положень статті 122 КАС України слідує, що вони не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення). Виходячи із суті спірних правовідносин період, в межах якого триває спір, розпочався з 30.01.2024 (наступного дня після винесення рішення судом про поновлення) та тривав 08.07.2024 (моменту видання наказу Південно Західним міжрегіональним управлінням Держпраці від 08.07.2024 «Про оголошення пункту 2 наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» (із змінами)»). З матеріалів справи вбачається, що до Івано-Франківського окружного адміністративного суду Позивач звернулась лише 10.02.2025, тобто більше року, з моменту коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивачем не тільки пропущено тримісячний строк звернення до суду, але й не надано пояснень з повідомленням причин пропущення такого строку.

Також Держпраці не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача. Вказує, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Вважає апелянт, що моральна шкода в рамках спірних правовідносин, які розглядаються у цій справі не підлягає стягненню, оскільки фактичні обставини справи не свідчать про завдання Позивачу страждань або принижень. Також, судом першої інстанції не враховано позицію Верховного Суду в частині недостатності факту визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень як безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 18.09.2023 №122-кт Про звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18.09.2023 відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Правомірність винесення вказаного наказу була предметом розгляду у справі №300/7149/23 за позовом ОСОБА_1 .

Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №300/7149/23 повністю задоволено позов ОСОБА_1 . Зокрема, скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт Про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2023 по 29.01.2024. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у справі №300/7149/23 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт Про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_1 в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду, рівнозначну займаній Клим Мирославою Іллівною в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2023 по 29.01.2024 в сумі 73718,10 грн. Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16683,51 грн підлягає негайному виконанню. У решті позову відмовлено (а.с. 7-16).

Як слідує із матеріалів справи, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала, Державною службою України з питань праці видано наказ від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду, згідно якого передбачено:

1. Звільнити ОСОБА_3 з посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 10.04.2024, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 88 Закону України Про державну службу.

2. Поновити ОСОБА_1 з 18.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 18).

Наказом відповідача від 12.04.2024 Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду оголошено згаданий наказ тільки у частині звільнення ОСОБА_3 (а.с. 19).

Як зазначає відповідач, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_3 , Міжрегіональне управління не могло виконати пункт перший наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду щодо його звільнення із займаної посади, у зв`язку із чим, наказом Держпраці від 16.04.2024 №17-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду, наступну зміну: цифру 10 замінено цифрою 18 (зв. ст. а.с. 87).

В подальшому аналогічними наказами вносились зміни щодо цифр (дати) та у результаті, наказом Державної служби України з питань праці від 04.07.2024 №57-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду, наступну зміну: цифру 03 замінити цифрою 08 (зв. ст. а.с. 93).

Окрім цього, на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 у справі № 300/7149/23 наказом Державної служби України з питань праці від 05.07.2024 №60-КТ внесено до пункту 2 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду, наступну зміну: цифру 18 замінити цифрою 19 (а.с. 94).

Також наказом відповідача від 08.07.2024 Про оголошення пункту 2 наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду (із змінами) оголошено пункт другий згаданого наказу, що стосується поновлення ОСОБА_1 з 19.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 103).

Лише після виконання пункту першого наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду із змінами, тобто звільнення ОСОБА_3 із посади заступника начальника, позивачку згідно наказу від 08.07.2024 було поновлено на роботі з 19.09.2023.

Судом також встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2024 №300/5471/24 позов ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задоволено частково та стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 в сумі 89237,70 грн., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2025 у справі №300/5471/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №300/5471/24 скасовано та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Так, підставою для відмови судом апеляційної інстанції було те, що належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 300/7149/23 є Державна служба України з питань праці, яку не було залучено до розгляду даної справи, а тому адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача.

Позивач, враховуючи бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо своєчасного виконання судового рішення про поновлення на роботі, звернувся до суду з вказаним позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції У країни визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За приписами статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Водночас, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст.236 КЗпП України).

Суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата незаконно звільненому працівнику, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правовою позицією Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Верховний Суд у цій постанові підкреслив, що у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (зокрема, незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Як встановлено судом, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №300/7149/23 повністю задоволено позов ОСОБА_1 . Зокрема, скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт Про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2023 по 29.01.2024. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у справі №300/7149/23 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт Про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_1 в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду, рівнозначну займаній Клим Мирославою Іллівною в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2023 по 29.01.2024 в сумі 73718,10 грн. Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16683,51 грн підлягає негайному виконанню. У решті позову відмовлено (а.с. 7-16).

Водночас колегія суддів зазначає, що нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення "середнього заробітку за час вимушеного прогулу", який згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення "середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі", який за нормами статті 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття "поновлення на роботі", як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України "Про виконавче провадження". Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків".

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Суд зазначає, що лише наказом відповідача від 08.07.2024 року Про оголошення пункту 2 наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ Про виконання рішення суду (із змінами) оголошено пункт другий згаданого наказу, що стосується поновлення ОСОБА_1 з 19.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 103).

За висновками Верховного Суду, які висловлені в постанові від 21.11.2024 року в справі № 640/22270/21, правова природа "середнього заробітку" за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника, якого поновлено на посаді, відповідно до статті 235 КЗпП України та "середнього заробітку" за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, відповідно до статті 236 КЗпП України, є однаковою. В обох випадках йдеться про необхідність компенсувати незаконно звільненому працівникові заробіток, який він втратив у зв`язку із цим звільненням, та який він й надалі не отримує у зв`язку з невиконанням роботодавцем судового рішення про його поновлення (яке в цій частині підлягало негайному виконанню).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

Згідно статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено судом, 12.07.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 300/7149/23.

Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2024 №300/5471/24 позов ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задоволено частково та стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 в сумі 89237,70 грн., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Однак постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2025 у справі №300/5471/24 апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №300/5471/24 скасовано та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, з мотивів неналежності відповідача.

Колегія суддів зазначає, що позивачка невідкладно 10.02.2025 року, звернулася з цим позовом до Державної служби України з питань праці як належного відповідача.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 13 червня 2018 року (справа № 303/3416/17), та від 10 липня 2018 року (справа № 336/4525/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 зазначила, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Судова колегія враховує, що позивачка, звернувшись через три дні після констатації апеляційним судом неналежності відповідача за попереднім позовом, продемонструвала добросовісне ставлення до реалізації нею права на звернення до адміністративного суду. Водночас, при поданні первинної позовної заяви, позивачка не пропустила строк звернення до суду.

Отже у розглядуваному випадку, застосування процесуальних наслідків пропуску строку звернення до суду буде надто формальним, невиправдано суворим та таким, що має ознаки безпідставного обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції.

Щодо доводів відсутності моральної шкоди та підстав з її відшкодування, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 55).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 2а-2663/11/0170/5.

Повертаючись до обставин цієї справи, убачається, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивачка покликається на надмірно тривалий строк невиконання судового рішення та, відповідно, розгляд відповідачем питання про поновлення на посаді не відповідає критерію розумного строку такого розгляду.

Суд вважає, що тривалий час непоновлення позивача на займаній посаді викликав у неї негативні емоції й це перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а відтак позивачу завдано моральної шкоди.

За висновками Верховного Суду, висловленими в постанові від 22 квітня 2025 року в справі № 260/3914/20, з огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень - відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправні дії, які виразились у тривалому не прийнятті рішення стосовно виконання судового рішення щодо поновлення позивача, не викликали у останнього психічне напруження у зв`язку з тривалим невиконання судового рішення щодо поновлення позивачки на роботі.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

Зважаючи на встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що негативні емоції позивачки внаслідок тривалого та умисного неприйняття рішення відповідачем про поновлення позивача на роботі завдали їй моральної шкоди. З огляду на ці обставини, вимоги розумності та справедливості, суд попередньої інстанції дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачці моральної шкоди у розмірі 15000 гривень.

Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга Державної служби України з питань праці не містить доводів та аргументів щодо здійсненого судом першої інстанції розрахунку сум стягнення компенсації за невчасне виконання судового рішення, відтак апеляційний суд, з огляду на положення ст. 308 КАС України, не вбачає за доцільне виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині, відтак таке в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року в справі № 300/903/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року.