Справа № 260/5061/22
Суддя: Єзеров А.А.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення касаційної скарги

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 260/5061/22

адміністративне провадження № К/990/39771/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єзерова А.А., перевіривши касаційну скаргу Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради на додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2025 у справі № 260/5061/22 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Закарпатської обласної ради, Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради про визнання протиправними та нечинними рішень,

УСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Закарпатської обласної ради (відповідач-1), Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради (відповідач-2, за текстом також Управління), в якому (із врахуванням заяви про зміну предмету позову) просила:

визнати протиправним та нечинним рішення Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 №985 "Про врегулювання окремих питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області", разом з Положенням про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради (з подальшими змінами та доповненнями), в частині положень щодо делегування Комунальній установі "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради повноважень органу, уповноваженого управляти майном спільної власності територіальних громад Закарпатської області, а саме: пункт 7 рішення Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 № 985; пункти 1.8, 3.1, 3.2, 6.2 Положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, затвердженого рішенням Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 № 985;

визнати протиправним та нечинним положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, затверджене рішенням Закарпатської обласної ради від 18.03.2020 № 1709 (з подальшими змінами та доповненнями) в частині положень щодо делегування Комунальній установі "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради повноважень органу, уповноваженого управляти майном спільної власності територіальних громад Закарпатської області, а саме: пункти 1.7, 3.1, 3.2, 6.2 "Положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради;

визнати протиправним та нечинним положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, затверджене рішенням Закарпатської обласної ради від 25.02.2021 № 171 (з подальшими змінами та доповненнями) в частині положень щодо делегування Комунальній установі "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради повноважень органу, уповноваженого управляти майном спільної власності територіальних громад Закарпатської області, а саме: пункти 1.7, 3.1, 3.2, 6.2 Положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради;

визнати протиправним та нечинним положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, затверджене рішенням Закарпатської обласної ради від 28.07.2022 № 647 (з подальшими змінами та доповненнями) в частині положень щодо делегування Комунальній установі "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради повноважень органу, уповноваженого управляти майном спільної власності територіальних громад Закарпатської області, а саме: пункти 1.7, 3.1, 3.2, 6.2 Положення про Комунальну установу "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради.

Закарпатський окружний адміністративний суд рішенням від 05.03.2024 відмовив у задоволенні позову.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 01.10.2024 апеляційну скаргу позивачки задовольнив, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нову постанову, якою позов задовольнив.

Позивачка звернулася до Восьмого апеляційного адміністративного суду про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просить постановити додаткове рішення у справі №260/5061/22, яким вирішити вимоги щодо заяви від 01.03.2024 та визнати протиправним наказ керівника Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" від 27.07.2020 №54 "Про утворення Комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області", разом з усіма додатками до нього, включно: рішення про затвердження персонального складу Комісії, Положення про комісію (та наступні накази, якими такі повноваження відтворюються). Визнати протиправним та нечинним рішення Закарпатської обласної ради від 07.06.2018 №1203 "Про об`єкти спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" щодо змін до серії підзаконних актів на нівелювання правового статусу обласної ради та її органів, у спосіб заміни у таких актах слів "виконавчий апарат обласної ради" словами Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради у відповідних відмінках: зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 16.03.2006 №724 "Про оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області"; зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 04.11.2011 №326 "Про затвердження Положення про основні засади управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області (обласної комунальної власності); зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 26.05.2011 №239 "Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області"; зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 26.05.2011 №240 "Про затвердження Положення про конкурсний відбір суб`єктів оціночної діяльності для оцінки майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області; зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 08.06.2012 №485 "Про затвердження Положення про порядок списання майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області".

На обгартування вимог заяви позивачка зазначила, що під час прийняття постанови від 01.10.2024 апеляційним судом не вирішено питання про скасування вищевказаних рішень від 27.07.2020 №54 та від 07.06.2018 №1203, згідно поданої представником позивачки заяви від 01.03.2024, в порядку частини десятої статті 264 КАС України.

Восьмий апеляційний адміністративний суд додатковою постановою від 22.07.2025 заяву позивачки про ухвалення додаткового судового рішення задовольнив і ухвалив додаткову постанову у цій справі. Визнав протиправним наказ керівника Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" від 27.07.2020 №54 "Про утворення Комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області", разом з усіма додатками до нього, включно: рішення про затвердження персонального складу Комісії, Положення про комісію (та наступні накази, якими такі повноваження відтворюються). Визнав протиправним та нечинним рішення Закарпатської обласної ради від 07.06.2018 №1203 "Про об`єкти спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" щодо змін до серії підзаконних актів на нівелювання правового статусу обласної ради та її органів, у спосіб заміни у таких актах слів "виконавчий апарат обласної ради" словами Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради у відповідних відмінках: зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 16.03.2006 №724 "Про оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області"; зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 04.11.2011 №326 "Про затвердження Положення про основні засади управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області (обласної комунальної власності); зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 26.05.2011 №239 "Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області"; зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 26.05.2011 №240 "Про затвердження Положення про конкурсний відбір суб`єктів оціночної діяльності для оцінки майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області; зміни до рішення Закарпатської обласної ради від 08.06.2012 №485 "Про затвердження Положення про порядок списання майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області".

Не погоджуючись із додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2025, Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви позивачки про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Єзерова А.А., суддів Стародуба О.П., Стеценка С.Г. для розгляду судової справи № 260/5061/22.

Відповідно до наказів від 17.09.2025 № 3157/0/6-25, від 18.09.2025 № 3177/0/6-25, від 22.09.2025 №3261/0/6-25, від 22.09.2025 № 3261/0/6-25 суддя Єзеров А.А. перебував у відпустці з 25.09.2025 по 01.10.2025 та у відрядженні з 02.10.2025 по 16.10.2025.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до положень пункту 8 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

При касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Таким чином, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі ж подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону можна зробити висновок, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Дослідивши касаційну скаргу на предмет відповідності вищенаведеним вимогам процесуального закону, суд установив, що у скарзі не зазначені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Оскаржуючи судові рішення, скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування частини десятої статті 264 КАС України.

У свою чергу, посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, безпідставне, оскільки відповідач не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок має бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду та які відповідні норми права необхідно застосовувати, на думку, скаржника, а також не обґрунтував необхідність такого висновку у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи, які можливо, на думку скаржника, мають певну своєрідність.

Одночасно, заявник касаційної скарги посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 9901/22/17, від 06.06.2018 у справі № 800/489/17, від 12.06.2018 у справі № 800/587/17, від 16.10.2018 у справі №9901/415/18, від 09.04.2019 у справі № 9901/611/18 , від 21.08.2919 у справі № 9901/283/19, у постановах Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 522/22780/16-а, від 26.11.2019 у справах № 826/4630/18 та № 183/6195/17, від 11.12.2019 у справі № 369/7296/16-а, від 21.12.2019 у справі №826/14366/15, від 04.03.2020 у справі № 450/1236/17, від 14.07.2021 у справі №260/20/19 та зазначає, що Верховний Суд вже сформував висновок щодо застосування статті 264 КАС України і цей висновок є подібним до обставин цієї справи і суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 264 без урахування цих висновків.

З огляду на викладене, Верховний Суд вбачає невизначеність заявника касаційної скарги щодо зазначення підстав касаційного оскарження, оскільки одночасне посилання на наявність висновків Верховного Суду щодо застосування, визначених скаржником норм та на пункт 3 частини четвертої цієї статті (відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування таких самих норм), суперечать один одному, тобто є взаємовиключним, що зрештою призводить до невизначеності підстави касаційного оскарження, що своєю чергою унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Враховуючи наведене, Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Однак, всупереч такими вимогам КАС України, скаржником не наведено чіткого переліку норм, які судами застосовані неправильно.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Варто зазначити, що відповідно до статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісно реалізувати належне їм право на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Керуючись статтями 328, 330, 332, 334 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради на додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2025 у справі №260/5061/22 повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не оскаржується.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров