Справа № 120/3169/25
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 жовтня 2025 р. Справа № 120/3169/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: Державної установи "Крижопільський виправний центр (№ 113)", Державної установи "Піщанська виправна колонія (№ 59)" про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної установи "Крижопільський виправний центр (№113)" (далі - відповідач-1) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправними, на думку позивача, діями відповідача щодо не проведення з 29.01.2020 перерахунку, виходячи з посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

З метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду з позовом у якому просить зобов`язати відповідача з 29.01.2020 по 10.06.2020 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", перерахувати та виплатити грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року, та вплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення.

Ухвалою від 17.03.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання заяв по суті.

Представник відповідача-1 подав 03.04.2025 клопотання про заміну неналежного відповідача у справі, оскільки у спірний період позивач проходив службу в Державній установі "Піщанська виправна колонія (№59)", яка відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 14.05.2020 № 1663/5 перебуває в процесі реорганізації шляхом приєднання до Державної установи "Крижопільський виправний центр (№ 113)". Однак юридична процедура припинення не завершена в установленому порядку згідно з ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 26.09.2025 залучено до участі у цій справі другого відповідача Державну установу "Піщанська виправна колонія (№ 59)". Цією ж ухвалою запропоновано другому відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву. Витребувано у ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" інформацію про суми всіх виплат належних позивачу при звільненні, із зазначенням прожиткового мінімуму який враховувався при нарахуванні такого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 10.06.2020.

Представник відповідача-2 подав відзив, у якому заявлені вимоги не визнає. Зазначає, що при нарахуванні грошового забезпечення використовувався прожитковий мінімум в сумі 1762грн згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704.

Окремо представник відповідача акцентує, що ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" спочатку була оптимізована згідно з наказом Міністерства юстиції України від 13.09.2017 №2865 "Про оптимізацію діяльності установ виконання покарань". З 14.05.2020 по теперішній час установа перебуває в стані припинення, а саме в стадії реорганізації шляхом приєднання її до ДУ "Крижопільський виправний центр (№113)" відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 14.05.2020 №1663/5. Особові справи щодо працівників (колишніх працівників), бухгалтерська документація, передані на зберігання до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Враховуючи, що розгляд справи по суті розпочався, інших заяв і документів не надходило, а визначений строк для їх подання закінчився, клопотань щодо продовження процесуального строку не надходило, відтак суд розглядає справу в письмовому провадженні за наявними в ній доказами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позову та відзиву, встановив такі обставини.

Позивач проходив службу у державній установі "Піщанська виправна колонія (№ 59)".

Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації державної установи від 10.06.2020 №22/ОС-20, у зв`язку із скороченням штатів позивач звільнений на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 ЗУ "Про Національну поліцію" та частини 5 ст. 23 ЗУ "Про державну кримінально-виконавчу службу України" (а.с. 12).

У спірний період з 29.01.2020 по 10.06.2020 позивачу грошове забезпечення нараховувалося та виплачувалося відповідачем із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, що, на думку позивача, є неправомірним. Тому, вважаючи, що такими діями порушені його права, позивач звернувся до суду.

Отже, спірним питанням у цій справі є визначення розміру посадового окладу, окладу за військовими (спеціальними) званнями позивачу за спірний період шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року чи шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 5 статті 23 ЗУ "Про державну кримінально-виконавчу службу України", на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", згідно з ч. 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

В силу пункту 10 Постанови № 704, ця постанова набирає чинності з 01 березня 2018 року.

За первинною редакцією пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

За загальним правилом, примітка застосовується законодавцем для супроводу та зв`язку з нормою права, якої вона стосується. Тобто, примітка повинна бути у безпосередньому зв`язку з нормою, в даному випадку п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, і не повинна суперечити змісту основної норми, яку вона супроводжує.

Відтак, застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме положення основної норми постанови КМУ №704, пункт 4 якої має нормативний характер, тобто містить правила поведінки для невизначеного широкого кола осіб.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова № 103).

Пунктом 6 Постанови № 103, внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Так, до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

Вказаною постановою були скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Із наведеного слідує, що з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.

Отже, з 29 січня 2020 року була відновлена дія пункту 4 Постанови КМУ №704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01 січня 2018.

Відтак, з 29 січня 2020 року виникають підстави для розрахунку грошового забезпечення з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 у відповідності до вимог статті 9 Закону №2011-ХІІ.

Суд при вирішенні цього спору застосовує висновки Верховного Суду зроблені у постанові від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 (адміністративне провадження №К/9901/37717/21), зокрема пункт 62, а саме:

"(1) з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;

(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.".

Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням (та похідних від них розмірів грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань та одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік згідно Законів України Про Державний бюджет України на відповідний рік).

За обставин справи, позивачу у період з 29.01.2020 по 10.06.2020 при нарахуванні грошового забезпечення використовувався прожитковий мінімум в сумі 1762грн згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704.

Отже, суд установив, що позивачу протиправно, без урахування положень п. 4 Постанови № 704 в редакції від 30.08.2017, здійснювалось нарахування грошового забезпечення та інших належних за цей період видів грошового забезпечення із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Виходячи із меж заявлених вимог, слід зобов`язати відповідача-2 здійснити за період з 29.01.2020 по 10.06.2020 перерахунок та виплату грошового забезпечення та інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017.

Визначаючи суб`єктний склад у спірних правовідносинах, суд відповідно до здобутих доказів установив, що відповідно наказу Міністерства юстиції України від 14.05.2020 №1663/5 Державна установа "Піщанська виправна колонія" реорганізована шляхом приєднання до Державної установи "Крижопільський виправний центр (№113)", яка є правонаступником усього майна, прав та обов`язків першої. Наразі діє Комісія з реорганізації Державної Установи "Піщанська виправна колонія".

Позивач звільнений зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України відповідно до наказу від 10.06.2020 голови комісії з реорганізації державної установи (а.с. 12).

Отже, доводи представника відповідача-2 про те, що члени комісії з реорганізації не брали участі у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення позивачу за період з 29.01.2020 по 14.05.2020 суд вважає безпідставними з огляду на те, що саме на підставі наказу Голови комісії з реорганізації ДУ здійснювався остаточний розрахунок із ОСОБА_1 , виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, компенсація за невикористанні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки (а.с. 12).

Тому, саме протиправною бездіяльністю ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" порушені права позивача в частині виплати позивачу грошового забезпечення в належному розмірі.

З приводу доводів позивача, що заміна відповідача з ДУ "Крижопільський виправний центр (№ 113)" на ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" може мати наслідком неможливості виконання рішення у справі, оскільки покладене судом зобов`язання провести нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення в силу відсутності у неї фінансово - економічної служби, а отже і відповідних повноважень на розрахунок (нарахування) грошового забезпечення.

В контексті цього суд застосовує висновки Верховного Суду, що виснувані у постановах від 11.02.2021 по справі №826/9815/18, у постанові від 14.04.2021 у справі №826/14904/18.

Верховний Суд вказав, що суд адміністративної юрисдикції вправі, зокрема, замінити сторону в справі у випадку фактичного публічного правонаступництва, однак, вирішальним в такому випадку буде встановлення судом факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції), з приводу яких виникли спірні відносини, від одного суб`єкта владних повноважень до іншого.

Якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.

Якщо ж спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб 'єкта владних повноважень.

Натомість, якщо спір у цій справі виник у відносинах публічної служби, то обов`язок суб`єкта, що випливає з рішення не стосується публічно-владних функцій, може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення.

З матеріалів справи суд установив, що юридична процедура припинення ДУ "Піщанська виправна колонія (№ 59)" не завершена в установленому порядку згідно з ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України, тому суд покладає на останнього обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та інших належних за цей період додаткових та одноразових видів грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020.

З огляду на вищевикладене, заявлені вимоги до Державної установи "Крижопільський виправний центр (№ 113)" не підлягають задоволенню.

З приводу вимоги позивача про обрахунок посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню в силу того, що розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Такі висновки зробив Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 у подібних правовідносинах щодо застосування положення пункту 4 постанови № 704.

Щодо вимоги про виплату компенсації втрати частини доходів, суд зазначає, що правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III).

Згідно зі статтями 1- 3 Закону № 2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Отже, підставою для здійснення компенсації втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) наявність доходу; 2) порушення встановлених строків його виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходу один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

З метою реалізації Закону № 2050-III Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок № 159. Порядок № 159 поширює свою дію на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 2 Порядку № 159). Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-III дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

При вирішенні цього спору суд враховує узагальнену правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 29.04.2021 у справі 240/6583/20 такого змісту:

"…системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у статті 3 Закону № 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення".

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 2-а-1/11, від 31 серпня 2021 року у справі № 264/6796/16-а та ряду інших.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11439/19 зроблено висновок саме про наявність підстав для одночасного задоволення позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити як грошове забезпечення військовослужбовця, так і компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасністю його виплати.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати заборгованості грошового забезпечення.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позов належить задовольнити частково.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати на його користь не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Піщанська виправна колонія (№ 59)" щодо не застосування у період з 29.01.2020 по 10.06.2020 при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення та інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020.

Зобов`язати Державну установу "Піщанська виправна колонія (№ 59)" провести ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 10.06.2020 нарахування та виплату грошового забезпечення та інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення, одноразових виплат, визначивши їх розмір, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, обрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2020, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Зобов`язати Державну установу "Піщанська виправна колонія (№ 59)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати заборгованості по грошовому забезпеченню.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач-1: Державна установа "Крижопільський виправний центр №113" (код ЄДРПОУ - 14316862, вул. Героя України Олексія Порошенка, 106, с. Городківка, Тульчинський р-н., Вінницька обл., 24615);

Відповідач-2: Державна установа "Піщанська виправна колонія (№ 59)" (код ЄДРПОУ - 08562571, вул. Центральна, буд. 1, с. Трудове, Тульчинський район, Вінницька область, 24703).

Повне судове рішення складено: 21.10.2025.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна