Справа № 380/6136/25
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/6136/25 пров. № А/857/17437/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С. М., Мікули О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року про повернення позовної заяви в справі № 380/6136/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Братичак У.В.,

час ухвалення рішення 14 квітня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 30.01.2025 ВП №60681648, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ Батюк М.В. про закриття виконавчого провадження.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску; копії позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача; належним чином засвідчених копій письмових доказів, доданих до позовної заяви, для суду та відповідача.

Так, 10.04.2025 року на виконання вимог вказаної ухвали на адресу суду першої інстанції від позивача надійшли заява про усунення недоліків, з копією позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача та належним чином засвідчених копій письмових доказів, доданих до позовної заяви, для суду та відповідача. Водночас обґрунтування поданої заяви позивач зазначав, що оскаржувана постанова була направлена йому на адресу місця реєстрації: АДРЕСА_1 , однак наданий час він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з високою захворюваністю на грип серед населення Львівщини у період з лютого-березня 2025 року, в лютому він постійно проживав в с. Давидів, а у м. Львів не їздив. Стверджує, що тільки на початку березня позивач мав можливість поїхати до м. Львів, де 04.03.2025, перевіривши вміст своєї поштової скриньки, отримав оскаржувану постанову.

Однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та не наведення поважних обставин, які перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що є пенсіонером, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зв`язку з чим має хронічні захворювання. З метою уникнення захворювання на ГРВІ уникав масових скупчень людей, тому постійно проживав в с. Давидів. Лише на початку березня 2025 року повернувся за місцем реєстрації. Наголошує, що 21.02.2025 не отримував спірну постанову, відповідний лист був самовільно опущений в поштову скриньку поштаркою, про що повідомляв суд першої інстанції.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до ч.2 ст.312, п.3 ч.1 ст.294 КАС України.

Ухвалюючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувану постанову від 30.01.2025 позивачем отримано саме 21.02.2025, що підтверджується трекінгом рекомендованого поштового відправлення конверту №806, копія якого долучена позивачем до позову.

Таким чином, останнім днем звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права було 03.03.2025, натомість до суду позивач звернувся засобами поштового зв`язку лише 14.03.2025, що підтверджується трекінгом поштового відправлення конверту, у якому надійшов позов №436.

Згідно з інформацією, зазначеною на офіційному веб-сайті АТ «Укрпошта», простий лист/листівка пересилається простим порядком і не має трек-номера для відстеження. Прості листи доставляються за вказаною адресою, і листоноша залишає конверт у поштовій абонементній скриньці (або абонементній скриньці у відділенні).

З огляду на вищевказане, суд критично оцінює доводи позивача про те, що постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження надсилаються учасникам виконавчого провадження простим поштовим відправленням, адже за обставин, що склалися, оскаржувана постанова направлялася позивачу саме рекомендованим поштовим підправленням, яке відстежується на офіційному веб-сайті АТ «Укрпошта».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати з таких підстав.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.97 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v.Croatia), № 40160/12) указав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Sta№ev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (пункт 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (пункт 82).

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

В той же час, за європейськими стандартами справедливого судочинства правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з частиною другою статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Згідно з частиною другою статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 30.01.2025 ВП №60681648, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ Батюк М.В. про закриття виконавчого провадження

Отже, у спірних правовідносинах, як правильно визначено судом попередньої інстанції, встановлено десятиденний строк звернення до суду з позовом, який починає свій перебіг з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції вказав, що оскаржувану постанову від 30.01.2025 позивачем отримано 21.02.2025, що підтверджується трекінгом рекомендованого поштового відправлення конверту №806, копія якого долучена позивачем до позову.

Статтею 123 КАС України встановлено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (ч.1 ст.123 КАС України).

Так, в межах встановленого судом строку, на виконання вимог вказаної ухвали на адресу суду першої інстанції від позивача надійшли заява про усунення недоліків. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначає, що оскаржувана постанова була направлена йому на адресу місця реєстрації: АДРЕСА_1 , однак наданий час він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з високою захворюваністю на грип серед населення Львівщини у період з лютого-березня 2025 року, в лютому він постійно проживав в с. Давидів, а у м. Львів не їздив. Стверджує, що тільки на початку березня позивач мав можливість поїхати до м. Львів, де 04.03.2025, перевіривши вміст своєї поштової скриньки, отримав оскаржувану постанову.

Колегія апеляційного суду вважає, що такі аргументи позивача варті уваги.

Як встановлено судом з довідки Давидівської сільської ради від 08.04.2025 №246, ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи стверджується, що примірник оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження №60681648 від 30.01.2025 позивачу направлявся за адресою АДРЕСА_3 , поштовим відправленням з трек номером 806 (зворот а.с.4), який згідно інформації з перевірки статусу відстеження вручено одержувачу 21.02.2025 року (а.с.10).

Водночас з листа АТ «Укрпошта» №1.03.009.004.-15152-25 від 25.04.2025 року вбачається, що «рекомендований лист №806 від 19.02.2025 року на адресу ім`я ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) надійшов до відділення № 21 м. Львів (індекс 79021) 21.02.2025 року. Лист доставлявся листоношею згідно вказаної адреси та опущений в абонентську поштову скриньку адресата 21.02.2025 року.

В аркуші книги для запису рекомендованих поштових відправлень і повідомлень ф.8, далі по тексту ф.8, листоноша власноруч зазначила прізвище адресата. Надається завірена належним чином копія витягу з аркушу ф.8.

Порушення в частині вкладення рекомендованого листа №806 до абонементної поштової скриньки виникло з вини листоноші відділення № 21 м. Львів. Керівнику даного відділення вказано повторно опрацювати порядок пересилання рекомендованих листів та вказано посилити контроль роботою підлеглих працівників».

Також із завіреної копії витягу з аркуша ф.8 №5 в графі «розписка в одержанні» міститься рукописний запис «Заставний».

Відтак з огляду на наведене вище, колегія апеляційного суду вважає висновок суду попередньої інстанції про отримання особисто ОСОБА_1 спірної постанови про закінчення виконавчого провадження саме 21 лютого 2025 року передчасним.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі "Белле проти Франції" від 04 грудня 1995 року ("Bellet v. France", заява № 23805/94, § 36)).

Окрім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

У рішенні від 26 липня 2007 року у справі "Walchli v. France" (заява № 35787/03) ЄСПЛ звертав увагу на те, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Також ЄСПЛ зазначив, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", № 47273/99, п. п. 50-51 та 69, та "Walchli v. France", № 35787/03, п. 29).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

У розглядуваній правовій ситуації суд першої інстанції, вирішуючи питання строку звернення до суду, не з`ясував обставини, що мають визначальне значення для правильного вирішення спірного питання, що, в свою чергу, призвело до передчасного висновку про застосування наслідків, передбачених пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, помилково повернув позовну заяву, внаслідок чого було обмежено право позивача на захист своїх інтересів.

Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308,312,315,320,321,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року про повернення позовної заяви в справі № 380/6136/25 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 22 жовтня 2025 року.