Справа № 400/3990/25
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/3990/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року, прийнятого за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження суддею Лісовською Н.В. у місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відповідач, Південне МУ Мінюста) із вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Південного МУ Мінюста щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року;

- зобов`язати Південне МУ Мінюста нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року у розмірі 189 821, 62 грн.;

- стягнути з Південного МУ Мінюста судовий збір у сумі 968, 96 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що у день звільнення зі служби (20.06.2024 року) Відповідач не виплатив йому всіх належних при звільненні сум. На підставі судового рішення від 15.11.2024 року по справі № 400/8451/24, стягнуто з Відповідача на користь Позивача заробітну плату, а саме за 14 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 01.07.2020 року за № 1846-в, в сумі 22 925, 29 грн., за 12 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 28.07.2020 року за № 2602-в, в сумі 16 364, 15 грн. та за 4 дні відпустки у 2020 році, наданої наказом від 29.09.2020 року за № 3501-в, в сумі 7 157, 29 грн..

У березні 2025 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про добровільне виконання вказаного судового рішення та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, проте листом Відповідач повідомив про відсутність бажання на добровільне виконання судового рішення, а також те, що рішенням не передбачено нарахування й виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В свою чергу, таку бездіяльність Позивач вважає протиправною та вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. При цьому, за розрахунком Позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні такий складає 189 821, 62 грн..

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо передчасності позовних вимог, адже такі висновки зроблені без вжиття заходів для з`ясування всіх обставин у справі при ухваленні рішення суду, яке у свою чергу повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Натомість, 08.05.2025 року на виконання судового рішення по справі № 400/8451/24 Позивачу надійшли кошти у сумі 5 511, 12 грн., 17 652, 48 грн. та 12 600, 39 грн., відтак позовні вимоги не є передчасними, оскільки від дати виконання судового рішення по справі № 400/8451/24 (08.05.2025 року) до дати ухвалення оскарженого судового рішення (22.08.2025 року) пройшло більше трьох місяців. Оскільки остаточний розрахунок Відповідачем було проведено лише 08.05.2025 року, то позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, але не більше як за шість місяців, тобто з 21.06.2024 року (наступний день після звільнення) по 21.12.2024 року (131 робочих днів). За розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні складає 189 821, 62 грн..

18.09.2025 року за допомогою системи «Електронний суд» до канцелярії апеляційного суду надійшов відзив Відповідача на апеляційну скаргу, в якому йдеться про законність оскаржуваного судового рішення, прийнятого з урахуванням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а також із повним з`ясуванням усіх обставин, які мали значення для справи. Тому просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач працював на посаді Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Наказом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.06.2024 року № 3480-к звільнено з 20.06.2024 року ОСОБА_1 із посади Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, з припиненням державної служби, відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 року по справі № 400/8451/24, яке 18.03.2025 року набрало законної сили, зокрема:

- стягнуто з Південного МУ Мінюста на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 14 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 01.07.2020 року за № 1846-в, в сумі 22 925, 29 грн.;

- стягнуто з Південного МУ Мінюста на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 12 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 28.07.2020 року за № 2602-в, в сумі 16 364, 15 грн.;

- стягнуто з Південного МУ Мінюста на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 4 дні відпустки у 2020 році, наданої наказом від 29.09.2020 року за № 3501-в, в сумі 7 157, 29 грн..

У березні 2025 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про добровільне виконання судового рішення по справі № 400/8451/24 та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Листом від 14.04.2025 року Відповідач повідомив Позивача про те, що рішення суду буде виконане органами Казначейства, а щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то судове рішення по справі № 400/8451/24 таке не передбачає. Застосування статті 117 КЗпП України передбачається за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум.

Вважаючи таку бездіяльність Південного МУ Мінюста щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на їх передчасність, оскільки фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату частини заробітної плати при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вказаних висновків суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено колегією суддів, в межах даної справи спір виник у зв`язку із не виплатою на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок несвоєчасного повного розрахунку при звільненні.

Перевіряючи правомірність та законність дій Відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими Позивач пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія враховує наступне.

Так, як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначеного правового висновку.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як з`ясовано колегією суддів, наказом Південного МУ Мінюста від 19.06.2024 року № 3480-к ОСОБА_1 з 20.06.2024 року звільнено із посади Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, з припиненням державної служби, відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 року по справі № 400/8451/24, яке 18.03.2025 року набрало законної сили, зокрема:

- стягнуто з Південного МУ Мінюста на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 14 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 01.07.2020 року за № 1846-в, в сумі 22 925, 29 грн.;

- стягнуто з Південного МУ Мінюста на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 12 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 28.07.2020 року за № 2602-в, в сумі 16 364, 15 грн.;

- стягнуто з Південного МУ Мінюста на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 4 дні відпустки у 2020 році, наданої наказом від 29.09.2020 року за № 3501-в, в сумі 7 157, 29 грн..

У березні 2025 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про добровільне виконання судового рішення по справі № 400/8451/24 та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Листом від 14.04.2025 року Відповідач повідомив Позивача про те, що рішення суду буде виконане органами Казначейства, а щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то судове рішення по справі № 400/8451/24 таке не передбачає. Застосування статті 117 КЗпП України передбачається за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум.

08.05.2025 року на виконання рішення суду по справі № 400/8451/24 від Відповідача на банківський рахунок Позивача надійшли кошти у сумі 5 511, 12 грн, 17 652, 48 грн. та 12 600, 39 грн., що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку № MUVGANC06GFK329V від 02.09.2025 року.

Таким чином, враховуючи дату звільнення Позивача та дату проведення остаточного розрахунку, затримка розрахунку при звільненні становить період з 21.06.2024 року по 08.05.2025 року.

В свою чергу, Позивач обґрунтовував свої вимоги як на підставу для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах шестимісячного строку, що прямо передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, тобто за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року.

З огляду на те, що Відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку у визначені статтею 116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Оскільки наказом Південного МУ Мінюста від 19.06.2024 року № 3480-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 20.06.2024 року, відтак 20.06.2024 року є останнім днем служби, отже першим днем затримки розрахунку при звільненні є 21.06.2024 року.

Відтак, колегія суддів зазначає, що Позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року в межах шестимісячного строку.

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність позовних вимог як таких, що фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату частини заробітної плати при звільненні, але з таким твердженням судова колегія погодитись не може, адже позовні вимоги були обґрунтовані в межах шестимісячного строку, що передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, тобто з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року, а позов цей позов було подано до суду 23.04.2025 року.

Більш того, в порушення вимог ч. 4 ст. 9 КАС України, судом першої інстанції не було вжито визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, зокрема доказів у Відповідача стосовно здійснення спірних виплат.

Враховуючи, що повний розрахунок із Позивачем було проведено не у день його звільнення 20.06.2024 року, а лише 08.05.2025 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, на думку колегії суддів, недостатньо встановити факт затримки розрахунку при звільненні і заборговану суму та період затримки, оскільки передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір щодо суми заборгованості при звільненні (зокрема суд), визначивши також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь Позивача.

Розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія виходить з наступного.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), який поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством економіки, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Перевіривши наведений у позові розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року, колегія суддів погоджується з ним та вважає його вірним, зробленого у відповідності до Порядку № 100, що становить 189 821, 62 грн..

Стосовно доводів Відповідача щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у постанові від 06.12.2024 року по справі № 440/6856/22 Верховний Суд, проаналізувавши попередні висновки судів касаційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 року № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Така позиція була обумовлена також тим, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягали застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У той же час, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності, та одночасно шляхом внесення змін до ст. 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями, усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку.

Таким чином, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить враховувати норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Стосовно періоду з 19.07.2022 року слід також враховувати положення чинної редакції ст. 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Таким чином, колегія суддів зазначає про помилковість доводів Відповідача щодо застосування принципу співмірності у спірних правовідносинах.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають до задоволення.

Проте, суд першої інстанції приведені обставини та правове регулювання спірних правовідносин не врахував під час розгляду справи по суті, в зв`язку з чим дійшов хибного висновку щодо передчасності позовних вимог, з яким колегія суддів категорично погодитись не може з огляду на неповне з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи, що призвело до невірного вирішення спору по суті, відтак слушними є доводи апеляційної скарги в цій частині.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

В свою чергу, як визначено п.п. 1 та 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, колегій суддів застосовує ст. 139 КАС України, відповідно до ч. 6 якої, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як визначено ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч.ч. 1 та 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

В межах цієї справи, судом першої інстанції прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з цим, переглядаючи рішення суду в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду попередньої інстанції, тому необхідно здійснити новий розподіл судових витрат Позивача, понесених останнім внаслідок розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 968, 96 грн. згідно квитанції № 1011-6538-2733-8524 від 23.04.2025 року та за подання апеляційної скарги 1 453, 44 грн. згідно квитанції № 5371-2812-1240-9680 від 02.09.2025 року, а отже судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422, 40 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 139, 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року.

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (Код ; 49619, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 21-А) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2024 року по 21.12.2024 року в сумі 189 821 (сто вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять одна) гривня 62 копійки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (Код ; 49619, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 21-А) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко