Справа № 420/24469/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов через систему «Електронний суд» адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 28.07.2025 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Позивач на виконання ухвали суду подав до суду заяву, до якої долучив позов до в/ч НОМЕР_2 , у якому позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому - ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.04.2024 по 15.07.2025 року включно; - зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.04.2024 по 15.07.2025 у сумі 295743,20 грн.

Ухвалою суду від 25.08.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи в електронній формі.

Позивач у позові зазначив, що він з 02.07.2019 року по 11.04.2024 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом від 11.04.2024 року №297-ОС його звільнено з військової служби через сімейні обставини.

У період з 30.01.2020 року по 19.05.2023 року нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року у справі №420/949/25 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок з 30.01.2020 року по 19.05.2023 року сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

16.07.2025 року відповідачем на виконання рішення суду від 27.02.2025 року у справі №420/949/25 виплачено йому 195369,43 грн.

Позивач вказує, оскільки його виключено зі списків особового складу 11.04.2024 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 16.07.2025 року, то відповідачем затримано розрахунок з 12.04.2024 року по 15.07.2025 року.

Позивач вважає, що він має право відповідно до ст.117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За довідкою йому нараховано за лютий 2024 року - 47810,19 грн, за березень 2024 року - 47020,42 грн. Отже середньоденне грошове забезпечення складає: (47810,19 грн. + 47020,42 грн.) / 59 = 1607,30 грн. Середній заробіток складає шість місяців: 1607,30 грн. х 184 дні = 295 743,20 грн.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На думку представника відповідача КЗпП не розповсюджується на правовідносини військової служби, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Також представник відповідача звертає увагу, що спеціальне законодавство не передбачають такого виду відповідальності військової частини як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 №1115/2009, але не в порядку статті 116 КЗпП України

Представник відповідача також зауважив, що ст.117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В п. 293 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням

Тобто дане питання регулює спеціальне законодавство, що є фактично невірним трактування, оскільки позивач спирається на норми трудового законодавства.

Таким чином, НОМЕР_3 прикордонний загін діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно правовими актами та у відповідності до діючого законодавства.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач з 02.07.2019 року по 11.04.2024 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом від 11.04.2024 року №297-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби через сімейні обставини.

Позивач вважаючи, що у період з 30.01.2020 року по 19.05.2023 року нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, звернувся 10.01.2025 року до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року у справі №420/949/25 позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнані протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок з 30.01.2020 по 19.05.2023 сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, ОСОБА_1 , з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

16.07.2025 року відповідачем на виконання рішення суду від 27.02.2025 року у справі №420/949/25 виплачено позивачу 195369,43 грн.

Позивач вважаючи, що йому повинні були одночасно виплачені середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсація втрати частини доходу звернувся до суду з даним позовом у цій справі, а також з позовом про нарахування та виплати компенсація втрати частини доходу (справа №420/24470/25).

Дослідивши заяви по суті, надані сторонами докази суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій є військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок звільнення військовослужбовців встановлений розділом ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Згідно з п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (п.241Положення)

Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Позивач звільнений та виключений зі списків особового складу військової частини, доказів того, що він не давав згоди на його виключення позивачем не надано.

Лише після звільнення та виключення зі списків особового складу позивач звернувся до відповідача із заявою щодо розрахунку розміру його грошового забезпечення.

Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення №1115/2009) особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За сталою судовою практикою на військовослужбовців розповсюджуються норми КЗпПУ , якщо спірні правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством, у зв`язку з чим доводи представника відповідача в цієї частині є неспроможними.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.

Редакція ст.117 КЗпПУ як до внесення змін так і після внесення змін не містила положень щодо застосування принципу співмірності.

Проте вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС, виходячи саме з того, що виплата за затримку розрахунку при звільненні має саме компенсаційний характер.

Судом встановлено, що позивачу на виконання рішення суду виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 283 302,21грн.

Відповідачем надана довідка про розмір грошового забезпечення за січень та лютий 2024 року, загальна сума склала 50803,60грн, середньоденна 846,73грн.

Отже грошове забезпечення за шість місяців складає 155798,32грн (184х846,73грн).

Суд вважає, що вказана сума відповідає компенсаційному характеру відповідальності, встановленому ст.117 КЗпПУ, за невиплату своєчасно індексації грошового забезпечення у розмірі 283 302,21грн.

Розглянувши в цієї частині справу у відповідності до ч.2 ст.9 АС України в межах позовних вимог суд дійшов висновку про їх задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивачці 155798,32грн.

16.07.2025 року відповідачем на виконання рішення суду від 27.02.2025 року у справі №420/949/25 виплачено позивачу 195369,43 грн.

Згідно з довідкою розмір грошового забезпечення за лютий склав 47810,19 грн березень 2024 року 47020,42 грн. Середньоденне грошове забезпечення складає: (47810,19 грн. + 47020,42 грн) / 59 = 1607,30 грн.

Середній заробіток складає шість місяців: 1607,30 грн. х 184 дні = 295 743,20 грн.

Суд вважає, що вказана сума не відповідає компенсаційному характеру відповідальності, встановленому ст.117 КЗпПУ, за невиплату своєчасно грошового забезпечення у розмірі 195369,43 грн. При цьому суд враховує також, що позивач не надав доказів, що він був не згодний з розрахунком при звільненні та не надавав згоду на виключення з особового складу до повного з ним розрахунку. Також суд враховує, що вказана сума не була нарахована на час звільнення, а нарахована та виплачена за рішенням суду. Крім того, в провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми у повному обсязі грошового забезпечення за рішенням суду.

Суд вважає, що компенсаційному характеру відповідальності, встановленому ст.117 КЗпПУ за невиплату своєчасно грошового забезпечення у розмірі 195369,43 грн відповідача є сума у розмірі 195тис грн. На компенсаційний характер вказаних виплат вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.04.2024 по 15.07.2025 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.04.2024 по 15.07.2025 у сумі 195 тис грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва