Справа № 300/9212/24
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/9212/24 пров. № А/857/21083/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Носа С.П.;

суддів: Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі № 300/9212/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної шкоди,-

суддя у І інстанції Микитин Н.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася у Івано-Франківський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі відповідач 2) в якому просив зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України сплатити пенсію за листопад та грудень 2024 року в сумі 16963,48 грн; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області 2 000000,00 грн моральної шкоди та Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації 1500000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що виплата пенсії протиправно затримувалась неодноразово та на тривалі терміни, зокрема, предметом розгляду Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі № 809/63/18 були протиправні дії Пенсійного Фонду, що свідчить про системність таких дій. З огляду на вищевикладене, позивач зазначає, що протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області йому завдана пряма матеріальна шкода позбавлення коштів на життя на 2 місяці в сумі 16963,48 грн, та моральна шкода завдана протиправними діями відповідача 1, що привело до моральних страждань, підвищених психоемоційних навантажень які впливають на стан здоров`я та принижують людську гідність, яку позивач в грошовому еквіваленті оцінює в 2 000 000,00 грн. Крім того, своїми протиправними діями відповідач 2, які виражені в протиправній реєстрації ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеної особа, до категорії осіб якої він не належить, спровокував неодноразово затримку пенсійних виплат з боку ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, чим завдав моральний збиток в розмірі 1 500 000,00 грн. Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, що визнається сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Згідно довідки про доходи №2026 3195 9000 2024 сума пенсії ОСОБА_1 за період 01.07.2024 по 31.12.2024 складає 34926,96 грн, яка виплачена за період 01.07.2024 по 31.10.2024, а за листопад та грудень 2024 року пенсію не виплачено.

Рішенням №10 від 12.12.2024 про перерахунок пенсії продовжено виплату пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із уточненням даних в ЕПС, продовжено виплату пенсії з 01.11.2024 та нараховано пенсію за період з 01.11.2024 по 31.12.2024 в сумі 16963,48 грн, що підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 09.01.2025 №27 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії.

Вказані обставини щодо невиплати пенсії за листопад та грудень 2024 року з вини ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації на думку позивача спричинили понесення ним матеріальної та моральної шкоди, що стало підставою для звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 1 статті 47 Закону №1058-ІV передбачено, що пенсії виплачуються щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених частиною1 статті 49 цього Закону.

Підстави припинення виплати пенсії, до яких, зокрема, відносяться призначення пенсії на підставі документів, що містять недостовірні відомості, смерть пенсіонера, неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, а також інші випадки, передбачені законом, визначені у частиною 1 статті 49 Закону № 1058-ІV.

Згідно частини 1 статті 58 Закон України №1058 Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області невідкладно сплатити пенсію за листопад та грудень 2024 в розмірі 16963,48 грн суд зазначає наступне.

Відповідачем 1 у заяві про закриття провадження у справі від 17.01.2025, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області не заперечило факту невиплати позивачу пенсії за період з 01.11.2024 по 31.12.2024 в сумі 16963,48 грн.

Разом з тим, відповідач 1 вказав, що вимога позивача про негайну сплату пенсії за спірний період було виконано пенсійним органом у добровільному порядку, з врахуванням проходження 05.12.2024 ОСОБА_1 ідентифікації шляхом особистого звернення до Пенсійного фонду України (відділ обслуговування громадян сервісний центр №6).

Виплату пенсії за період з 01.11.2024 по 31.12.2024 проведено додатковими відомостями через відділення АТ «Ощадбанку» з датою виплати 24.12.2024.

Згідно рішення пенсійного органу №10 від 12.12.2024 про перерахунок пенсії було продовжено виплату пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із уточненням даних в ЕПС, продовжено виплату пенсії з 01.11.2024 та нараховано пенсію за період з 01.11.2024 по 31.12.2024 в сумі 16963,48 грн, що підтверджується від 09.01.2025 №27 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що прийняття відповідачем 1 рішення №10 від 12.12.2024, та виплата пенсії ОСОБА_1 за період з 01.11.2024 по 31.12.2024 в сумі 16963,48 грн свідчить, що оскаржуване порушення щодо невиплати пенсії за спірний період було виправлено відповідачем 1 як суб`єктом владних повноважень самостійно та добровільно.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено Відповідачем.

У даній справі прийняття відповідачем 1 рішення №10 від 12.12.2024, та відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.11.2024 по 31.12.2024, суд зазначає відновлення у спірних відносинах порушення прав позивача діями Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області шляхом виплати пенсії 24.12.2024.

Відсутність порушеного права є підставою для відмови в задоволенні позову в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області сплатити пенсію за листопад та грудень 2024 року в сумі 16963,48 грн.

Згідно частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

В даній справі позивачем не оскаржено рішення, дії чи бездіяльність Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації, а позивачем заявлено самостійну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн. Викладене свідчить про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що в спірних правовідносинах мали місце неправомірні рішення, дії чи бездіяльність Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації, щодо спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області 2 000000,00 грн. та Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації 1 500000,00 грн. моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач пов`язує наявність у нього права на отримання компенсації моральної шкоди з протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Згідно частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно норм чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Верховний Суд у постанові від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначив, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказав, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Згідно частини 1, 2, 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 статті 74 КАС України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що покликання позивача на обставини справи № 809/63/18, не свідчать про наявність на даний час моральної шкоди, а така вимога у вказаній справі позивачем не була заявлена.

Позивачем також не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювачів, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданням такої шкоди позивачу).

Аналогічна праова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 29.11.2021 у справі № 296/699/20 та від 11.01.2024 у справі № 910/479/21.

За таких обставин, апеляціний суд погоджується з висновокм суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди, є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволені позовних вимог.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі № 300/9212/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин