Справа № 380/18365/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18365/24 пров. № А/857/10421/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С. М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року в справі № 380/18365/24 за адміністративним позовом Державного підприємства «Львівугілля» в особі відокремленого підрозділу «Оздоровчо-лікувальний комплекс комплекс «Ровесник» до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Хома О.П.,

час ухвалення рішення 17 лютого 2025,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року Державне підприємства «Львівугілля» в особі відокремленого підрозділу «Оздоровчо-лікувальний комплекс комплекс «Ровесник» (далі позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач), в якому просило:

визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови у прийняті заяви-розрахунку №24-71 від 06.08.2024.

зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області прийняти до оплати заяву-розрахунок №24-71 від 06.08.2024, подану ДП «Львіввугілля»;

зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області провести оплату листків тимчасової непрацездатності згідно Додатку №1 до заяви-розрахунку №24-71 від06.08.2024.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у прийняті заяви-розрахунку №24-71 від 06.08.2024.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняти до оплати заяву-розрахунок №24-71 від 06.08.2024, подану Державним підприємством «Львівугілля» в особі відокремленого підрозділу «Оздоровчо-лікувальний комплекс «Ровесник».

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести оплату листків тимчасової непрацездатності згідно Додатку №1 до заяви-розрахунку №24-71 від 06.08.2024.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до заяви-розрахунку № 24-71 від 06.08.2024 включено допомогу по тимчасовій непрацездатності, обчислену із нарахованої заробітної плати, що в розрахунку на місяць перевищує розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом у місяці настання страхового випадку:

1) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з 19 березня 2019 перебуває у трудових відносинах з Позивачем. Страховий випадок згідно електронного листка непрацездатності № 20202226-1 та № 20898963-1 настав 29 січня 2024 року. Розрахунковий період з січня 2023 року по грудень 2023 року.

У зв`язку із наявною заборгованістю у страхувальника зі сплати єдиного соціального страховий стаж ОСОБА_1 протягом розрахункового періоду згідно даних індивідуальних відомостей за формою ОК-5 відсутній. Розрахунок слід проводити з врахуванням пункту 4 статті 12 Закону № 1105 (7100,00 грн. : 30,44 = 233,25 x 24 = 5598,00 грн.).

Однак, страхувальником у заяві-розрахунку № 24-71 від 06.08.2024 в розрахунковому періоді страховий стаж ОСОБА_1 зазначено 12 календарних місяців та, відповідно, середньоденна заробітна плата для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розрахована із фактично нарахованої заробітної плати (243,16 грн х 24 = 5835,84 грн). Переплата становить 237,84 грн.

2) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), з 28 червня 2022 перебуває у трудових з позивачем. Страховий випадок згідно електронного листка непрацездатності № 20302467-1 настав 30 січня 2024 року. Розрахунковий період з січня 2023 року по грудень 2023 року. У зв`язку із наявною заборгованістю у страхувальника зі сплати єдиного соціального внеску, страховий стаж ОСОБА_2 протягом розрахункового періоду згідно даних індивідуальних відомостей за формою ОК-5 відсутній. Розрахунок слід проводити з врахуванням пункту 4 статті 12 Закону № 1105 (7100,00 грн: 30,44 = 233,25 x 5 = 1166,25 грн).

Однак, страхувальником у заяві-розрахунку № 24-71 від 06.08.2024 в розрахунковому періоді страховий стаж ОСОБА_2 зазначено 12 календарних місяців та, відповідно, середньоденна заробітна плата для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розрахована із фактично нарахованої заробітної плати (304,97 грн х 5 = 1524,85 грн). Переплата становить 358,60 грн.

03) ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), з 27 листопада 2018 перебуває у трудових з Позивачем. Страховий випадок згідно електронного листка непрацездатності № 20373580-1 настав 29 січня 2024 року. Розрахунковий період з січня 2023 року по грудень 2023 року. У зв`язку із наявною заборгованістю у страхувальника зі сплати єдиного соціального внеску, страховий стаж ОСОБА_3 протягом розрахункового періоду згідно даних індивідуальних відомостей за формою ОК-5 відсутній. Розрахунок слід проводити з врахуванням пункту 4 статті 12 Закону № 1105 (7100,00 гpн: 30,44 = 233,25 x 5= 1166,25 грн).

Однак, страхувальником у заяві-розрахунку № 24-71 від 06.08.2024 в розрахунковому періоді страховий стаж ОСОБА_3 зазначено 12 календарних місяців та, відповідно, середньоденна заробітна плата для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розрахована із фактично нарахованої заробітної плати (239,19 грн х 5 = 1195,95 грн). Переплата становить 29,70 грн.

04) ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), з 29 травня 2021 перебуває у трудових з Позивачем. Страховий випадок згідно електронних листків непрацездатності № 20389416-1 та № 20507598-1 настав 31 січня 2024 року. Розрахунковий період з січня 2023 року по грудень 2023 року. Страховий випадок згідно електронного листка непрацездатності № 20856172-1 настав 19 лютого 2024 року. Розрахунковий період з лютого 2023 року по січень 2024 року. У зв`язку із наявною заборгованістю у страхувальника зі сплати єдиного соціального страховий стаж ОСОБА_4 протягом розрахункового періоду згідно даних індивідуальних відомостей за формою ОК-5 відсутній. Розрахунок слід проводити з врахуванням пункту 4 статті 12 Закону № 1105 (7100,00 грн: 30,44 = 233,25 x 10 = 2332,50 грн).

Однак, страхувальником у заяві-розрахунку № 24-71 від 06.08.2024 в розрахунковому періоді страховий стаж ОСОБА_4 зазначено 12 календарних місяців та, відповідно, середньоденна заробітна плата для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розрахована із фактично нарахованої заробітної плати (293,70 грн х 5 + 292,54 x 5 = 2931,20 грн.). Переплата становить 598,70 грн.

Вказує апелянт, що в позивача виник борг у зв`язку з тим, що за рахунок сум, які надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. Відтак позивачем при формуванні заяви-розрахунок №24-71 від 06.08.2024 в кабінеті страхувальника на веб порталі електронних послуг ПФУ зазначено страховий стаж працівників за останні дванадцять місяців перед настанням страхового випадку, обчислений з порушенням норм статті 14 Закону №1105-XIV, що призвело до неправомірного визначення розміру допомоги по тимчасовій непрацездатності без застосування обмеження розміру зазначеної допомоги відповідно до норми пункту 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1105-XIV.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, за даними інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України ДП «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Оздоровчо-лікувальний комплекс «Ровесник» на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України сформовано заяву-розрахунок №24-71 від 06.08.2024 для отримання фінансування допомоги по тимчасовій непрацездатності по листках непрацездатності: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Заява-розрахунок №24-71 від 06.08.2024 про здійснення фінансування-оплати для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, страхових виплат поданої ДП «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Оздоровчо-лікувальний комплекс «Ровесник» не прийнята ГУ ПФУ у Львівській області.

Підставою відмови зазначено: «По підприємству відсутня сплата ЄСВ. Середньоденну допомогу необхідно обмежувати мінімальною заробітною плату згідно п. 4 ст. 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування».

Вважаючи відмову необґрунтованою та безпідставною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23.09.1999 року, відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Статтею 11 Закону № 1105-XIV передбачено, що страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) (крім домашніх працівників, які не беруть добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, зокрема які є резидентами Дія Сіті, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.

Право на страхові виплати за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їхніх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч.1 ст.12 Закону № 1105-XIV).

Отже, зміст наведених норм права дає підстави дійти висновку, що страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають, зокрема, особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) (наймані працівники).

Відповідно до приписів ст.17 Закону № 1105-XIV, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу у розмірі:

1) 50 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж до трьох років;

2) 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від трьох до п`яти років;

3) 70 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від п`яти до восьми років;

4) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років;

5) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, віднесеним до 1-3 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; одному з батьків або особі, яка їх замінює, які доглядають хвору дитину віком до 14 років, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; ветеранам війни, постраждалим учасникам Революції Гідності та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України; особам, віднесеним до жертв нацистських переслідувань відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань"; донорам, які мають право на пільгу, передбачену статтею 20 Закону України "Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові"; особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) суми заробітної плати (доходу) застрахованої особи, яка є працівником або гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті, з якої фактично сплачено страхові внески, незалежно від страхового стажу.

Згідно з ч.4 ст.12 Закону № 1105-XIV, застраховані особи, які протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку, за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, мають страховий стаж менше шести місяців, мають право на страхові виплати відповідно до цього Закону в таких розмірах, зокрема, п.1 допомога по тимчасовій непрацездатності - виходячи з нарахованої заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, але не більше за розмір допомоги, обчислений із мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку.

Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є сформований на основі медичного висновку про тимчасову непрацездатність або документа, що засвідчує факт усиновлення дитини, встановлення опіки над дитиною, листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи. Для застрахованих осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку та іншу діяльність і не працюють на умовах трудового договору (контракту), копію листка непрацездатності засвідчує установа охорони здоров`я, яка його видає. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з уповноваженим органом управління (ч. 1 ст. 23 Закону № 1105-XIV).

За змістом ч.ч.1, 2 Закону № 1105-XIV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі не менше мінімального страхового внеску, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Страховий стаж обчислюється за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, у тому числі за даними про трудову діяльність працівників, внесеними відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а за періоди до 1 липня 2000 року - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску (частини друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється податковим органом шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абзац 2 частини першої статті 5 Закону № 2464-VI).

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону № 2464-VI, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

При цьому, згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Пунктом 32, 33 Порядку № 1266 передбачено, що середня заробітна плата для розрахунку допомоги по вагітності та пологах і допомоги по тимчасовій непрацездатності, оплати перших п`яти (сімнадцяти - за місцем роботи, де стався страховий випадок за страхуванням від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності) днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється роботодавцями на підставі відомостей, що включаються до звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що подаються до ДПС.

У разі коли відомості про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не містять усіх необхідних даних для обчислення середньої заробітної плати (винагороди за цивільно-правовими договорами), такі дані за відповідні періоди надаються роботодавцем протягом п`яти робочих днів за зверненням органів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або застрахованої особи за формою згідно з додатком.

Системний аналіз вказаних вище нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

Отже, періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.

Наявність заборгованості позивача по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при проведені розрахунку для оплати листка тимчасової непрацездатності.

За висновками Верховного Суду, які наведені в постанові від 28.01.2022 року в справі № 400/770/19, право на отримання матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності настає за умови якщо особа є застрахованою особою у розумінні положень законів України № 1105-XIV та № 2464-VI, з доходу якої сплачувався єдиний внесок.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач немає заборгованості із виплати заробітної плати найманим працівникам. Відсутність заборгованості позивача перед найманими працівниками, якими є в тому числі треті особи по справі, підтверджується звітами про заборгованість з оплати праці, відомостями про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Відповідно до наявних в матеріалах справи довідок про доходи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , останнім за 2023 -2024 роки нараховувалася заробітна плата та сплачувалися відповідні податки.

Долученою довідкою від 22.08.2024 року та платіжними інструкціями №№1494, 1505, 1553, 1567, 1570, 1584 підтверджується сплата ЄCB за січень 2024 року, платіжними інструкціями №№ 1461, 1481, 1491, 1502, 1510 за грудень 2023 року, платіжними інструкціями №№ 17, 1369 за жовтень 2023, платіжними інструкціями №№ 1332, 1349, 1374, 1398, 1401, 1420, 1432, 1441, 1448 за листопад 2023 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що пенсійний орган не вказує за які періоди в ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсутні відомості про сплату ЄСВ.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Однак відповідачем не подано належних доказів на підтвердження правомірності своїх дій, які є предметом оскарження.

Колегія суддів зазначає, що апелянт не заперечує сплату позивачем ЄСВ, доказів на підтвердження зворотного, зокрема довідок за формами ОК-5, ОК-7, не надає, однак вказує, що за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. Оскільки платник мав несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховувалися в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення, що відповідає ч.6 ст.25 Закону № 2464-VI.

Колегія апеляційного суду вказує, що обов`язок сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, а вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.

Аналогічний висновок наведено й у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Водночас у вищенаведеній правозастосовчій практиці Верховного Суду зазначено й про те, що невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позбавляє особу соціальної захищеності за час роботи, що є неприпустимим та суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Суд зазначає, що треті особи в цій справі, є найманими працівниками підприємства (позивача) та самостійно не сплачують єдиний внесок. Обов`язок щодо сплати ЄСВ покладено саме на позивача, який здійснив нарахування цього внеску та його сплату одночасно із виплатою заробітної плати працівникам.

Враховуючи наявну правозастосовчу практику Верховного Суду, застрахована особа не може нести відповідальність за невиконання страхувальником своїх обов`язків стосовно сплати у повному обсязі внеску на загальнообов`язкове державне страхування (єдиного внеску) і за неподання ним відомостей про застраховану особу до системи персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного страхування.

Такі обставини не можуть позбавляти гарантованого Конституцією і законами України права громадянина на соціальний захист та по суті перекладати відповідальність на працівника за неналежне виконання своїх обов`язків роботодавцем.

Відтак, внаслідок несвоєчасного виконання роботодавцем свого обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, працівники не можуть бути позбавлені соціальної захищеності, адже це є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 46).

Колегія суддів зауважує, що Конституція України містить не тільки норми прямої дії, але й принципи та цінності, а суд має, насамперед, захищати конституційні права та свободи особи; у разі виникнення ситуації, за якої потрібно обрати пріоритет (вузька інтерпретація норми, що призводить до одного результату, або розширене тлумачення, що тягне за собою більш ефективний захист конституційних прав і свобод та узгоджується повною мірою з положеннями Конституції та законів України) - варто робити вибір на користь останнього з дотриманням балансу суспільних та приватних інтересів.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Отже, застраховані особи, за яких з вини страхувальника не були сплачені страхові внески, мають право на допомогу по тимчасовій непрацездатності, розмір якої не підлягає обмеженню.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами позивача та відхиляє доводи відповідача з урахуванням того, що несвоєчасна сплата або несплата страхованих внесків не може бути підставою для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в належному розмірі. Відповідальність за несплату або несвоєчасну сплату страхових внесків покладається на підприємство, а не на працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року в справі № 380/18365/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 22 жовтня 2025 року.