Справа № 160/27422/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 жовтня 2025 рокуСправа №160/27422/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» Зільберта Дмитра Олександровича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі за позовною заявою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» про стягнення податкового боргу, -

ВСТАНОВИВ:

23.09.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 23.09.2025 року через систему «Електронний суд» позовна заява Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД», в якій позивач просить суд:

- стягнути податковий борг з товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» () у розмірі 800 997,49 грн., шляхом стягнення коштів з рахунків платника податків у банках,обслуговуючих такого платника податків.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» на даний час має податковий борг у сумі 800 997,49 грн. Позивач вказує, що відповідно до податкового законодавства України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податків обчислити, задекларувати та сплатити суму податку та збору в порядку та в строки визначеними Податковим кодексом України. За невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку платник податків несе відповідальність. В інтегрованих картках платника податків станом на теперішній час обліковується податковий борг. Тому позивач вказує, що з урахуванням вимог ст. ст. 56, 57 Податкового кодексу України, у зв`язку з несплатою у встановлені строки донарахованих сум, грошові зобов`язання набули статусу податкового боргу.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2025 року зазначена вище справа розподілена та 24.09.2025 року передана судді Пруднику С.В.

29.09.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.

17.10.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов сформований 16.10.2025 року через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД», в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача зазначив про наступне. Податкова вимога датована раніше за більшість податкових повідомлень-рішень та не містить детального розрахунку суми податкового боргу станом на дату її формування. У позовній заяві Позивач посилається на податкову вимогу від 12.04.2023 № 0-0418, сформовану станом на 11.04.2023, у сумі 1 017 455,00 грн (згідно з текстом податкової вимоги, наданим у додатках до позову), яка не містить відомостей про факт виникнення податкового боргу, детальний розрахунок суми податкового боргу станом на дату її формування, крім того сума, заявлена до стягнення у позові, становить 800 997,49 грн, що є меншою за суму, вказану у податковій вимозі, без будь-якого обґрунтування такої розбіжності (відсутні докази про часткове погашення боргу, коригування сум чи інші зміни). Без розшифровки заборгованості (по податках, періодах, підставі виникнення, даті узгодження) така вимога не відповідає формі, передбаченій законодавством, і не може вважатися належною підставою для стягнення боргу. Відповідно до наданого позивачем детального розрахунку до податкової вимоги від 12.04.2023 № 0-0418, податковий борг з податку на прибуток підприємства складав 511322,00, тоді як позивач посилається у позовній заяві на податкову декларацію № вiд 15.03.2022 на суму 137627,52грн, податкову декларацію № вiд 17.05.2022 на суму 94626,00грн, податкову декларацію № вiд 05.08.2022 на суму 26426,00грн, відповідно борг по яким разом складає 258 679,52 грн. Відповідно до наданого позивачем детального розрахунку до податкової вимоги від 12.04.2023 № 0-0418, податковий борг з податку на додану вартість склав 506133,00 грн., тоді як у позовній заяві взагалі станом на цей момент (12.04.2023) відсутній борг за податковою декларацією або ППР з податку на додану вартість. У цьому випадку позивач не надав розрахунку змін суми боргу з 11.04.2023 по дату подання позову (23.09.2025), без такого розрахунку неможливо встановити, чи є заявлена сума 800 997,49 грн. узгодженою та чи підлягає стягненню на підставі податкової вимоги від 12.04.2023. При цьому, при вирішенні позову про стягнення податкового боргу у відповідний спосіб здійснюється перевірка дотримання контролюючим органом вимог, передбачених Податковим кодексом України, які надають право контролюючому органу звернутися до суду з відповідним позовом. У даному випадку податкова вимога від 12.04.2023 № 0-0418 була сформована на суму 1 017 455,00 грн станом на 11.04.2023. Однак у позовній заяві до складу боргу включено ППР та декларації, видані та подані у 2024 2025 роках (наприклад, ППР № від 10.05.2024, № від 25.04.2025, № від 01.07.2025 для ПДВ; № від 26.07.2024, № від 21.11.2024 для податку на прибуток), що призвело до зміни суми та структури податкового боргу після дати формування початкової вимоги. Позивач не довів, що після виникнення цих нових грошових зобов`язань та збільшення боргу у 2024 2025 роках нова податкова вимога була направлена відповідачу з урахуванням оновленої суми, включаючи детальний розрахунок змін. Відсутність доказів направлення нової податкової вимоги для частини боргу, що виникла після 2023 року, свідчить про недотримання досудової процедури врегулювання спору, оскільки платник не був належно повідомлений про повну суму поточного боргу та не мав можливості добровільно її сплатити перед судовим стягненням. Хоча п. 59.5 ст. 59 ПК України передбачає, що у разі збільшення боргу після надсилання вимоги додаткова вимога не надсилається, якщо борг не погашений у повному обсязі, це положення не звільняє контролюючий орган від обов`язку довести у суді повне дотримання процедури для всіх складових боргу, особливо коли нові ППР формують окремі грошові зобов`язання. Без нової вимоги для оновленої суми (800 997,49 грн) неможливо встановити сплив 30-денного строку добровільної сплати саме для цієї суми, що порушує п. 95.5 ст. 95 ПК України. Позивач не довів, що після зміни суми боргу у 2024 2025 роках нова податкова вимога була направлена відповідачу. Таким чином, досудова процедура врегулювання спору не дотримана. Це є істотним процесуальним порушенням, яке є підставою для відмови у задоволенні позову. У додатках до позовної заяви позивач надав копії ППР «з доказами направлення та вручення», проте ці докази є недостатніми та неналежними для більшості документів: ППР № вiд 10.05.2024 рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 08.02.2024 з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення не можливо встановити точну дату отримання поштового відправлення адже воно містить дві різні дати (18.03.20024 та 20.03.2024) із двома різними підписами та не містить ідентифікації у який саме спосіб воно було отримано (вручено особисто або за довіреністю або уповноваженому), крім того не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 08.02.2024 з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення не можливо встановити точну дату отримання поштового відправлення адже воно містить дві різні дати (18.03.20024 та 20.03.2024) із двома різними підписами та не містить ідентифікації у який саме спосіб воно було отримано (вручено особисто або за довіреністю або уповноваженому), крім того не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 25.04.2025 рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 01.07.2025 рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 11.10.2023 рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не містить ідентифікації у який саме спосіб воно було отримано (вручено особисто або за довіреністю або уповноваженому), крім того не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 26.07.2024 рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення взагалі не містить підпису про отримання, крім того не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент; ППР № вiд 21.11.2024 відсутнє рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення; ППР № вiд 13.05.2025 на суму 917,30 грн рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє; ППР № вiд 17.06.2025 на суму 917,30 грн. рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не мітить даних про особу яка отримала це ППР, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент. Крім того рекомендоване повідомлення про вручення податкової вимоги від12.04.2023 № 0-0418, не мітить даних про особу яка отримала цю вимогу, а саме відсутнє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище уповноваженої особи як того вимагає Регламент. Порушення процедури направлення податкової вимоги та ППР, зазначивши, що відсутність повних доказів вручення є підставою для відмови у позові. Сума боргу включає пеню, нараховану за ст. 129 ПК України (2098,26 грн за ПДВ та 9805,54 грн за податок на прибуток), а також штрафні санкції за ППР. Хоча у спорах про стягнення боргу суд не досліджує правомірність нарахування, проте якщо ППР не вручені, то й пеня та штрафи, нараховані на їх підставі, є незаконними. Відповідач заперечує правомірність нарахування пені, оскільки базові зобов`язання не узгоджені. Згідно з п. 129.1 ст. 129 ПК України, пеня нараховується на суму узгодженого грошового зобов`язання, тому без узгодження ППР нарахування пені є передчасним.

Також, 17.10.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшло сформоване 16.10.2025 року через систему «Електронний суд» представника товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» Зільберта Дмитра Олександровича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Аргументи даного клопотання зводяться до того, що предметом даної адміністративної справи є позов про стягнення податкового боргу, сформованого на підставі податкових декларацій, податкових повідомлень-рішень (ППР) та пені, з посиланням на податкову вимогу від 12.04.2023 № 0-0418. Позивачем заявлено до стягнення податковий борг на загальну суму 800 997,49 грн, з яких: 480 525,18 грн заборгованість з податку на додану вартість (ПДВ), включаючи декларації від 17.11.2023, 19.12.2023, 19.01.2024 та ППР від 10.05.2024, 08.02.2024, 25.04.2025, 01.07.2025; 320 472,31 грн заборгованість з податку на прибуток, включаючи декларації від 15.03.2022, 17.05.2022, 05.08.2022, 29.02.2024 та ППР від 11.10.2023, 26.07.2024, 21.11.2024, 13.05.2025, 17.06.2025. На думку представника відповідача, ціна позову є значною та становить понад 800 тис. грн, ця сума безпосередньо впливає на фінансово-господарську діяльність підприємства, його податкову історію та можливість виконання зобов`язань перед контрагентами. Водночас предмет спору зачіпає питання законності формування податкової вимоги та дотримання контролюючим органом процедур, передбачених ст. 59 і 95 ПК України. У справі наявні обставини, які потребують дослідження за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, зокрема: 1. Невідповідність суми податкової вимоги та суми, заявленої в позові. Податкова вимога від 12.04.2023 р. видана на іншу суму (понад 1 млн грн), ніж заявлено у позові (800 997,49 грн). 2. Порушення хронології документів: податкова вимога датована раніше, ніж більшість ППР, якими сформовано борг (2024 2025 роки). 3. Відсутність детального розрахунку податкового боргу у вимозі, що не дає можливості перевірити її достовірність та обґрунтованість. 4. Відсутність належних доказів вручення ППР та самої вимоги, що є критично важливим для встановлення факту узгодженості грошових зобов`язань. 5. Необхідність дослідити оригінали документів або їх належні копії (рекомендовані повідомлення про вручення, квитанції, тощо). Вказані обставини неможливо належно встановити без безпосередньої участі сторін у судовому засіданні. Крім того, зміст спору має значний суспільний та правозастосовний інтерес, оскільки стосується: дотримання контролюючими органами процедури формування податкових вимог; порядку визначення та стягнення податкового боргу; прав платників податків на захист від неправомірного нарахування грошових зобов`язань. Розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін сприятиме: повному з`ясуванню всіх обставин справи; формуванню єдиної судової практики щодо застосування положень ст. 59 і 95 ПКУ; забезпеченню принципів змагальності та рівності сторін у судовому процесі (ст. 9 КАС України). Отже, справа не є «нескладною» чи «малозначною» у розумінні ст. 12 КАС України. Вона має високе значення для сторін та потребує детального дослідження доказів, що неможливо забезпечити в письмовому провадженні без виклику сторін. Представник відповідача просить суд врахувати значимість даної справи, оскільки предмет спору за своїм змістом є пріоритетним, відповідно як наслідок, розгляд справи в загальному провадженні з викликом сторін надасть можливість для формування єдиної правозастосовної практики для судів апеляційної та касаційної інстанції з даного питання. У зв`язку з чим, відповідач просить суд забезпечити можливість нашої присутності при розгляді адміністративної справи №160/27422/25 шляхом переходу до загального позовного провадження.

Відтак, представник відповідача просить суд: 1. Здійснювати розгляд справи №160/27422/25 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про стягнення податкового боргу у розмірі 800 997,49 грн з товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» () за правилами загального позовного провадження. 2. У разі відмови у розгляді справи № 160/27422/25 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про стягнення податкового боргу у розмірі 800 997,49 грн з товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» () за правилами загального провадження розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, але з викликом сторін.

Вирішуючи означене клопотання, суд враховує наступне.

Ч. 1 ст. 12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляд справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності, крім іншого, є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Верховний Суд у постанові від 13.02.2025 року у справі № 580/871/24 навів такі висновки:

«[…]

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті.

За ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми ч. 1 ст. 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).

Положеннями ч. 4 ст. 12 КАС України передбачено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Згідно з ч. 5 ст. 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів відповідача колегія суддів дійшла таких висновків:

у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (ч. 6 ст. 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (ч. 4 ст. 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 257 КАС України);

якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні ч. 6 ст. 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у ч. 4 ст. 257 КАС України);

за відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у ч. 3 ст. 257 КАС України, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження;

скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд з підстави, встановленої п. 2 ч. 2 ст. 353 КАС України, стосується тих випадків, коли суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, щодо якої процесуальний закон містить імперативні вимоги про розгляд за правилами загального позовного провадження, за умов коли це унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначила, що за предметом спору ця справа не належить до тих, які повинні розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження, а тому з урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи суд першої інстанції у межах наданого йому законом розсуду вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження і Верховний Суд не вбачає у цій справі порушення вищенаведених норм процесуального законодавства, а тому відхиляє відповідні доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі.

[…]».

Відтак, справа № 160/27422/25 не належить до тих справ, які в силу вимог ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України мають розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження.

Також суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тож, відповідно до ч. 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини", заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову в проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

В даному випадку кожен з учасників справи може користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, визначеними ст. 44 КАС України із урахуванням норм, передбачених главою 10 "Розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження" КАС України.

Представник відповідача не навів обґрунтованих підстав того, що справа не може бути розглянута без попереднього усного заслуховування пояснень сторін щодо суті спору.

Бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.

Проаналізувавши матеріали позовної заяви, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд не вбачає необхідності надання пояснень представниками сторін у зазначеній справі, а тому дійшов висновку, що підстави для її розгляду за участю сторін відсутні. У зв`язку з чим відсутні і підстави для задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін ння.

Керуючись статтями 12, 248, 257, 260, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ЕТАЛОНПРОМБУД» Зільберта Дмитра Олександровича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін - відмовити.

Копію даної ухвали направити учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя С. В. Прудник