Справа № 400/6999/25
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 р. № 400/6999/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Брагар В. С. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачівГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54008, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ,

провизнання протиправним та скасування рішення від 16.05.2025 №31, зобов`язання вчинити певні дії,

До Миколаївського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивачка) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач 2) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.05.2025 №31 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 03.05.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 01.01.2004 по 31.07.2005 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 .

В обґрунтування вимог позивачка вказує, що рішенням Головного управління ПФУ у Київській області від 16.05.2025 року № 31 їй протиправно відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу, адже її страховий стаж особи становить 33 роки 11 місяців 18 днів. Також, позивачка зазначає, що їй протиправно не зараховано період роботи з 01.01.2004 по 31.07.2005, хоча зазначений період підтверджується записами трудової книжки НОМЕР_1 . Щодо підтвердження факту її проживання в с. Корост Сарненського району Рівненської області, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення, то позивачка зазначає, що зазнаечне підтверджується посвідченням потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також довідкою органу місцевого самоврядування, згідно якої позивачка період з 02.05.1971 по 05.06.1993 проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3). Таким чином, позивачка уважає, що застосовуючи загальне правило обрахунку (1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років) вона має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ.

Позовна заява залишалась без руху ухвалою від 04.07.2025 року.

Ухвалою від 09.07.205 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Від відповідача 1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що 16.05.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області за принципом екстериторіальності прийнято рішення № 31 про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796 у зв`язку із не підтвердженням факту постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. Рішення вважає правомірним.

Від відповідача 2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області та приймало рішення про відмову в призначенні пенсії № 31 від 16.05.2025 року. За наданими документами період роботи (проживання) Позивача відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993 становить 2 роки 5 місяців 13 днів (з 26.04.1986 по 31.08.1988, з 01.07.1989 по 07.08.1989). Право на зниження пенсійного віку відсутнє.

Дослідивши докази, суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.05.2025 року позивачка звернулася до територіального органу пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління ПФУ у Київській області від 16.05.2025 року № 31 їй відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.

Зі змісту рішення відповідача 2 та листів відповідачів убачається, що до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення позивачки не зараховані періоди:

- з 02.05.1971 по 25.04.1986, оскільки аварія на Чорнобильській АЕС сталася 26.04.1986, тому відсутні правові підстави щодо зарахування згаданого періоду проживання до зони радіаційного забруднення;

- з 01.09.1988 по 30.06.1989, оскільки згідно диплому від 01.07.1989 серії НОМЕР_2 Позивач навчалася в Рівненському кооперативному профтехучилищі (місто Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення);

- з 08.08.1989 по 31.12.1992, оскільки згідно записів трудової книжки від 07.06.1993 серії НОМЕР_1 , Позивач працювала в Березнівському продоб`єднанні. Згідно довідки від 31.03.2025 № 163, виданої виконавчим комітетом Малинської сільської ради Рівненського (Березнівського) району Рівненської області, Позивач з 20.08.1990 по 08.06.1993 проживала в селі Малинськ (Березнівського) району Рівненської області. Селище міського типу Березне та село Малинськ (Березнівського) району Рівненської області відносяться до зони посиленого радіологічного контролю. Страховий стаж становить 33 роки 11 місяців 18 днів.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років протиправною, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Згідно з положеннями статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення передбачає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII).

Статтею 55 Закону України №796-XIIвизначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Приписами пункту 2 частини 1статті 55 Закону України №796-XIIпередбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленогостаттею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи:

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку передбачено 3 роки та додатково 01 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац 5).

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1статті 55 Закону України № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 01 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання.

Відповідно до частини 3статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.

Отже, для отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону № 796-XIIособа має відповідати певним вимогам:

- наявність певного віку, визначеного за правилами статті 55 Закону № 796-XII;

- факт проживання/постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993;

- наявність відповідного страхового стажу (станом на 2025 рік), який може бути зменшено на кількість років зменшення пенсійного віку (але не більше 6 років), проте не менше 26 років страхового стажу.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 09.07.2024 у справі №240/16372/23 та від 16.07.2024 у справі№ 460/11267/23.

Ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII.

Судом встановлено, що станом на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України (09.05.2025 року) вік позивачки складає 54 роки.

Загальний страховий стаж позивачки, який враховано при розгляді заяви про призначення пенсії, становить 33 роки 11 місяців 18 днів. Згідно рішення відповідача 2, до страхового стажу позивачки за доданими до заяви від 09.05.2025 документами зараховано всі періоди.

Відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії пенсійний орган стверджує, що відповідно до поданих довідок підтверджено період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 31.08.1988 та з 01.07.1989 по 07.08.1989, загальною тривалістю 2 роки 05 місяців 13 днів. Цю ж позицію підтримано відповідачами і викладено у відзивах на позовну заяву.

Суд не може погодитись із також позицією відповідачів, оскільки згідно довідки від 14.03.2025 № 13/02-173, виданої виконавчим комітетом Коростського старостинського округу № 2 Сарненської міської ради Рівненської області, позивачка у період з 02.05.1971 року по 07.08.1989 року постійно проживала в селі Корост Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до III зони радіоактивного забруднення місцевості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (зона добровільного відселення) згідно постанови КМУ № 106 від 23.07.1991 року, а також позивачкою надавались і до заяви про призначення пенсії, і до позовної заяви, довідка від 04.04.2025 № 13/02-259, видана виконавчим комітетом Коростського старостинського округу № 2 Сарненської міської ради Рівненської області, про період проживання в селі Корост Сарненського району Рівненської області з 02.05.1971 по 07.08.1989 та з 02.07.1989 по 20.08.1990 та довідка від 19.04.2025 № 13/02-320, видана виконавчим комітетом Коростського старостинського округу № 2 Сарненської міської ради Рівненської області, про період проживання в селі Корост Сарненського району Рівненської області з 02.05.1971 по 05.06.1993 та посвідчення серії НОМЕР_3 від 21.10.1996, виданим Рівненською облдержадміністрацією, за яким ОСОБА_1 належить до 3 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Щодо тверджень відповідача 2 про не врахування періоду проживання з 01.09.1988 по 30.06.1989, оскільки позивачка навчалася у Рівненському кооперативному профтехучилищі, та періоду з 08.08.1989 по 31.12.1992, адже працювала в Березнівському продоб`єднанні, що знаходяться на незабрудненій території, то суд приймає до уваги пояснення позивачки. Так, згідно її пояснень у зазначений період вона через незначну відстань між м. Рівне та с. Корост Сарненського району Рівненської області їздила з навчання у п`ятницю після завершення пар, а також під час усіх вихідних та святкових днів, на час зимових і літніх канікул проживала у цьому селі за зареєстрованим/постійним місцем проживання. А також, проходячи практику позивачка їздила із с. Корост до м. Сарни. У період з 20 липня 1989 року по 07 червня 1993 року працювала продавцем магазину с. Малинськ Березнівського району, до якого іздила з постійного місця проживання села Корост.

Таким чином, не зарахований відповідачем 2 період постійного проживання позивачки в селі Корост Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до III зони радіоактивного забруднення місцевості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (зона добровільного відселення) згідно постанови КМУ № 106 від 23.07.1991 року у період 02.05.1971 року по 05.06.1993 року і відповідно у визначальний період з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року підтверджується відповідними довідками, а твердження відповідачів щодо неможливості врахування цих довідок ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20, наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, свідчить про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, судом встановлено, що позивачка постійно проживала в селі Корост Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до III зони радіоактивного забруднення місцевості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (зона добровільного відселення) згідно постанови КМУ № 106 від 23.07.1991 року, 6 років 8 місяців 6 днів станом на 01.01.1993 (у період з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року).

Враховуючи зазначене правове регулювання та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.05.2025 №31 про відмову у призначенні пенсії позивачці зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XIІ є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд звертає увагу, що помилковим є вимога позивачки щодо зобов`язаня призначити пенсію саме Головне УПФ України в Миколаївській області, з огляду на наступне.

Пунктом 4.2 розділу ІV Приймання, оформлення і розгляд документів Порядку №22-1 передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення, органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно з вимогами пункту 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до абзацу другого пункту 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, а після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області не здійснювало розгляд заяв позивачки, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні підстави для задоволення щодо неї позовних вимог.

Суд вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, яке прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, є уповноваженим органом, який має право приймати рішення щодо призначення позивачці пенсії, а прийнявши таке рішення, має передати електронну пенсійну справу засобами програмного забезпечення до Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області за місцем проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Тобто, враховуючи вищевказані норми чинного законодавства, суд уважає, що необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 з 03.05.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивачки про зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до її страхового стажу період роботи з 01.01.2004 по 31.07.2005 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки предметом розгляду даної справи було рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.05.2025 №31 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і цим рішенням відповідач 2 не відмовляв позивачці у зарахуванні цього періоду до страхового стажу. Більш того, згідно зазначеного рішення, відповідач 2 вказав, що всі період зараховані до страхового стажу. Відтак, суд відмовляє у задоволенні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 01.01.2004 по 31.07.2005 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки спору на час розгляду даної справи між позивачкою та органом Пенсійного фонду не вбачається. Тобто, вимога є передчасною.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Як визначено ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судовим витратами у справі є судовий збір, який позивач сплатив у розмірі 968,96 грн, доказів понесення інших судових витрат учасники справи суду не подавали.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.06.2020 року у справі № 620/1116/20: "... Оскільки позов ОСОБА_1 містив декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат колегія суддів визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог".

Отже, судові витрати у виді судового збору присуджуються позивачу в розмірі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, у позовній заяві позивачка просить стягнути на її користь витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачкою надано до суду договір про надання правничої допомоги від 26.05.205 року № 156 та акт приймання-передачі наданих послуг 01.07.2025 року.

У відзиві відповідачі клопотали про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому зазначили про їх необгрунтованість та неспівмірність зі складністю справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частинами першою - третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію (зокрема, постанови від 20 травня 2020 року у справі №240/3888/19, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, від 11 грудня 2019 року у справі №2040/6747/18), що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 640/194/98/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд дослідив надані позивачкою докази і встановив, що договір про надання правничої допомоги від 26.05.205 року № 156 та акт приймання-передачі наданих послуг 01.07.2025 року є неналежними доказами на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу саме за позовом у даній справі. Так, зі змісту договору про надання правничої допомоги від 26.05.2025 року № 156 убачається, що послуги були надані адвокатом за даним договором за позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області і відповідно акт приймання-передачі наданих послуг 01.07.2025 року виданий та підписаний позивачкою та її представником на виконання цього ж договору. У даній справі позов було подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області. Відтак, з наданих документів неможливо встановити, що позивачкою було понесено витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи. Тому, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу на користь позивачки через недоведеність їх понесення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 242 - 246, 257-262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ідентифікаційний код 13844159), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ідентифікаційний код 22933548) про визнання протиправним та скасування рішення від 16.05.2025 №31, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ідентифікаційний код 22933548) від 16.05.2025 №31 про відмову у призначенні пенсії, яким ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ідентифікаційний код 22933548) призначити ОСОБА_1 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) з 03.05.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

4. У решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ідентифікаційний код 22933548) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у сумі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар