Справа № 640/9988/21
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 640/9988/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської прокуратури (далі по тексту відповідач), в якій просить:

- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», завданої положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 12 березня 2021 року у сумі 1153322,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з 04.08.2008 року по 12.03.2021 року працював в органах прокуратури міста Києва на різних посадах державного службовця, у тому числі з 16.07.2012 року на посаді прокурора. Наказом керівника Київської міської прокуратури від 22.02.2021 року № 286к позивача звільнено з займаної посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021 року.

В період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року, згідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлювала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. З 1 січня 2017 року ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Однак, з урахуванням посади, яку обіймав позивач з липня 2015 року по березень 2021 року та з урахуванням інформації Київської міської прокуратури про розміри посадового окладу, який було нараховано позивачу, встановлено різницю між фактично нарахованим окладом та тим, який повинен був нараховуватись відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». З липня 2015 року по березень 2021 року загалом позивачу повинен був нарахований окладу у розмірі 1408474,00 грн, однакт фактично нарахований та виплачений оклад у розмірі 314481,84 грн. Такими чином, різниця між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який повинен був бути нарахований позивачу відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» становить 1153322,55 грн.

Позивач вказує, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28 грудня 2014 року (далі Закон № 79-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, було внесено зміни до п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1697-VII та установлено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII) застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Позивач вважає, що відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, яке визначене ст. 1175 Цивільного кодексу України, є розширеним тлумаченням та похідним від права, яке закріплено саме у ст. 56 Конституції України. Зазначає, що втрата нормативно- правовим актом (або його частиною) чинності не тотожна його неконституційності. Конституційним Судом України визнано факт неконституційності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що вказує на те, що такі положення суперечили нормам конституції з моменту їх прийняття. Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту. Отже, положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у відповідній частині були неконституційними і до 26 березня 2020 року. Вказує, що неконституційність закону - це помилка держави, що й встановлює Конституційний Суд України. Конституційний Суд України не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт, у зв`язку з чим вважає, що поняття ретроактивної дії рішення до рішень Конституційного Суду України незастосовне, оскільки останні нормативними актами не являються. Акти Конституційного Суду України мають досить складну правову природу, вони є правовими актами, в певних передбачених законодавством випадках мають нормативний зміст, але не є нормативно-правовими актами в повному їх розумінні. Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено саме ст. 152 Конституції України, а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначений саме прямою нормою ч. 3 ст. 152 Конституції України. Вважає, що не можна нанести шкоду неконституційним актом після винесення рішення Конституційним Судом України про неконституційність акта, оскільки даний акт вже втрачає чинність. Шкода виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним. Вважає, що діями відповідача було порушено право власності позивача (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані Державою Україною), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційними. Вказує, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання зобов`язань. Зогляду на викладене позивач просить росить позов задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№0314/78960/21 від 19.05.2021), в якому висловлює незгоду із заявленими позовними вимогами, зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 «У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України і конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України» не впливає на спірні правовідносини, які виникли до 26.03.2020, оскільки такі правовідносини виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Крім того, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону 7 країни «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було передбачено, що норми положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» на 2015 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Також пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було передбачено, що норми положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» на 2016 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI, зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13,14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України. Отже, норми законодавства про державний бюджет передбачали правове регулювання питання оплати праці, в тому числі прокурорів, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Так, Кабінетом Міністрів України умови оплати праці працівників органів прокуратури затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505 (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505» від 30.09.2015 № 763 та «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 № 657). Таким чином, органи прокуратури не мали правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, відповідач вважає, що підстави для нарахування (перерахунку) та відповідно стягнення з Київської міської прокуратури на користь позивача матеріальної шкоди, а саме посадового окладу, визначеного за ч. З ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п. 26 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 до прийняття 26.03.2020 Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), відсутні.

Щодо можливості нарахування (перерахунку) та відповідно стягнення заробітної плати - посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 26.03.2020 по 12.03.2021, відповідач зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ (далі - Закон України від 19.09.2019 № 113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури. Вказаним Законом внесено зміни до ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 та у пункті 2 слово «регіональні» замінено словом «обласні». Статтею 15 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ) визначено виключний перелік посад в Офісі Генерального прокурорі, обласних та окружних прокуратурах. Згідно з абзацом 3 пункту 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ (які на даний час є чинними) за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (якою є постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» - далі постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505). Оскільки норми Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ не визнано неконституційними, то оплата праці прокурорів місцевих прокуратур продовжувала здійснюватися відповідно до вказаної вище постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505). Тобто Закон України «Про прокуратуру» (із змінами, передбаченими Законом від 19.09.2019 № 113-ІХ) передбачає оплату праці, зокрема прокурорів місцевих прокуратур на період їх реформування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 3 1.05.2012 № 505. Отже, підстави для нарахування (перерахунку) та відповідно стягнення з Київської міської прокуратури на користь позивача заробітної плати -посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 26.03.2020 по 12.03.2021, на думку відповідача, відсутні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» № 2825-ІХ, визначено Ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон) наказом ДСА України від 16.09.2024 №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок №399).

Пунктами 4-7 Порядку №399 визначено, що на розгляд та вирішення судам підлягають передачі судові справи, які нерозглянуті ОАСК та передані до КОАС, але до набрання чинності Законом, не розподілені між суддями. Матеріали щодо розгляду та вирішення окремих процесуальних питань у межах нерозглянутих судових справ підлягають передачі до судів, визначених у результаті автоматизованого розподілу судових справ між судами, проведеного відповідно до правил, установлених цим Порядком. Судові справи, вказані у переліку, які підлягають передачі судам, мають бути зареєстровані в базі даних. Перелік складається відповідальною особою протягом семи робочих днів після опублікування цього Порядку за формою, визначеною у додатку 1 до Порядку, та формується в електронній формі із застосуванням КЕП.

На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399, матеріали адміністративної справи № 640/9988/21 передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду, справа № 640/9988/21 передана судді Лебедєвій Г.В.

Ухвалою судді від 05.03.2025 року прийнято до провадження справу № 640/9988/21 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати. Розпочато розгляд справи спочатку. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 у період з 04.08.2008 року по 12.03.2021 року працював в органах прокуратури міста Києва на різних посадах, у тому числі з 16.07.2012 року на посаді прокурора, що підтверджено записами у трудовій книжці.

Наказом керівника Київської міської прокуратури від 22.02.2021 року № 286к позивача звільнено з займаної посади та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021 року.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у період з 01.07.2015 року по 12.03.2021 року посадовий оклад позивача визначався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 та ч. 3 ст. 152 Конституції України позивач, вважаючи, що має право на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати за період з 01.07.2015 року по 12.03.2021 року, звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (надалі Закон України №1697-VІІ), який набрав чинності 15.07.2015.

Частиною 1 ст.81 Закону України №1697-VII установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (ч.2 ст.81 Закону України №1697-VII).

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (ч.3 ст.81 Закону України №1697-VII).

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (ч.4 ст.81 Закону України №1697-VII).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.7 ст.81 Закону України №1697-VII).

Водночас пп.5 п.63 Розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу доповнено, зокрема, п.26, яким, серед іншого, визначено, що ст.81 Закону України №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі - Постанова №505), що була чинною в оспорюваному позивачем періоді.

Згідно з п.п.1, 2, 6 Постанови №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати, зокрема, працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Суд враховує, що наразі існує стала позиція Верховного Суду щодо застосування Закону №1697-VII з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII, Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 №80-VIII та висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 6-р/2020.

Зокрема, у постановах від 09.09.2020 у справі №807/1171/16, від 27.10.2020 у справі №826/18228/16, від 14.09.2021 у справі №320/1874/19, від 26.05.2022 у справі №440/5383/20, від 30.06.2022 у справі №120/1674/21-а, від 18.08.2022 у справі № 200/2499/21-а, Верховний Суд вказав, що Закон №80-VIII і Закон № 79-VIII прийняті пізніше, ніж Закон №1697-VII, а тому у 2015 році норми і положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувалися в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не ст. 81 цього Закону.

При цьому відповідний орган прокуратури (як роботодавець) не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу прокурора та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою №505, зокрема в розмірі, встановленому Законом №1697-VІІ.

Разом з тим, Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (надалі - Закон України №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Цим Законом до ст.81 внесені зміни, зокрема частини третю п`яту викладено в такій редакції: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 справа №1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Визначено, що це положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно ч.2 ст.52 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у ст.91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

У Рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020 Конституційний Суд України визначив, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом сформовано правову позицію щодо застосування у подібних правовідносинах ч.3 ст.81 Закону України №1697-VII з урахування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, зокрема у постановах від 14.07.2022 у справі №160/13767/20, від 18.08.2022 у справі №200/2499/21-а, від 29.09.2022 у справі №160/3129/21.

Так, у постанові від 14.07.2022 у справі №160/13767/20, Верховний Суд дійшов висновків, що системний аналіз приписів Закону №113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови №505, яка була чинною у спірному періоді.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в окружні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі ст.81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ.

Так, позивач 12.03.2021 звільнений з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України №1697-VII у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абз.3 п.3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанови Кабінету Міністрів України №505.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав щодо допущення з боку відповідного органу прокуратури протиправної бездіяльності в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 до 12.03.2021 року у відповідності до ч.3 ст.81 Закону України №1697-VII.

Як зазначалось вище, ч.3 ст.152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

В свою чергу, Цивільний кодекс України (надалі - ЦК України) визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Разом з тим встановлено, що позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 року по 12.03.2021 року у розмірі 1153322,55 грн.

Суд зазначає, що причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи (в даному випадку суб`єкт владних повноважень), яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Крім того, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення.

У світлі вказаного необхідно зазначити, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього.

Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі №1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічний висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі №4819/49/19, відповідно до якого рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

У тексті рішення від 26.03.2020 №6-р/2020 Конституційний Суд України визначив, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто дія цього пункту втратила чинність саме з 26.03.2020.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому відповідно до діючого та чинного на той час законодавства (до ухвалення від 26.03.2020 №6-р/2020).

У постановах Верховного Суду від 28.11.2022 у справах №160/6785/20, №380/8155/21, №460/1156/21 викладено правову позицію, згідно з якою, якщо прокурор не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому відповідно до чинного, на той час законодавства (до ухвалення Рішення № 6-р/2020), правові підстави для застосування положень ч.3 ст.152 Конституції України відсутні через не доведення наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає, зокрема і ст.1175 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Однак, ця норма застосовується у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Водночас, визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, натомість зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку із чим, правова основа відносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.11.2022 у справі №380/8155/21.

За аналізом зазначених вище правових норм, суд доходить висновку, що позивач не може стверджувати, що він мав «законні очікування» на отримання будь-яких конкретних сум заробітної плати не нижчої від визначеної Законом України №1697-VII у період з липня 2015 по березень 2021 року, оскільки його заробітна плата нараховувалась та виплачувалась прокуратурою згідно з чинного законодавства, а саме у відповідності до Постанови КМУ №505.

На підставі наведеного, враховуючи, що право позивача на отримання заробітної плати відповідно до ст.81 Закону України №1697-VII не порушено з боку органу прокуратури, з чого слідує, що позивачем не доведено факту недоотриманої частини заробітної плати (кошти, які він міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено), тому як наслідок позивачу не заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати, а також з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями відповідача, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди у відповідності до положень ч.3 ст.152 Конституції України та ст.22 ЦК України, оскільки заявлена позивачем різниця між посадовим окладом, який визначено ст.81 Закону України №1697-VII і Постановою №505, в даному випадку не є збитками (матеріальною шкодою).

При розгляді даної справи судом враховано правові позиції, що містяться у постановах Верховного Суду від 25.07.2024 у справі №420/7717/21, від 27.07.2023 у справі №540/1780/21, від 13.04.2023 у справі №340/870/21, від 21.03.2024 у справі №420/18759/21.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд робить висновок, про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

У зв`язку з відмовою у позові, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київської міської прокуратури (вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150, ) про стягнення з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», завданої положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 12 березня 2021 року у сумі 1153322,55 грн - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 21.10.2025 року.

Суддя Г. В. Лебедєва