Справа № 932/13340/25
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 932/13340/25
Суддя І інстанції Малінова О.С.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Коршуна А.О.,

за участю секретаря судового засідання Дивнич Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 26 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося із зазначеним позовом до суду в якому просило затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянку російської федерації ОСОБА_1 , строком на шість місяців до 24.03.2026 р., з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України та вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, незаконність перебування на території України громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра від 26 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Негайно звільнено ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що вважаючи на ту обставину, що строк дії паспортного документа іноземця № НОМЕР_1 , тобто, документа, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця, та надає право на виїзд з України, виданого 29.05.2012 на ім`я громадянки російської федерації ОСОБА_1 , закінчився 29.05.2022, та у Відповідача відсутній діючий документ, що посвідчує особу та дає право на виїзд з України, вбачається, що відповідно до положень частини 8 статті 26 і частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», до Відповідача не може бути застосовано примусове повернення, натомість, громадянка російської федерації ОСОБА_1 підлягає примусовому видворенню із застосуванням до неї заходів затримання у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення примусового видворення. Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме незастосовано норму закону закріплену в частині 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка підлягає застосуванню, натомість судом застосовано норми закону, закріплені в частині 1 та в частині 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які не підлягають застосуванню, а також, судом першої інстанції неправильно розтлумачено норму закону закріплену в частині 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Наголошує на тому, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 у справі № 160/23923/24, на яке посилається суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні від 26.09.2025 у справі №932/13340/25, не набуло законної сили, та оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду. Тобто, зазначене судове рішення не носить преюдиційного характеру. Зазначає, що набрання постановою у справі про адміністративне правопорушення законної сили, не є обов`язковою передумовою для прийняття відносно іноземця або особи без громадянства рішення про примусове видворення з України, за наявності підстав для прийняття такого рішення, визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Жодних доказів, які б спростовували відсутність факту звернення громадянки російської федерації ОСОБА_1 з питання обміну посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , виданої 16.11.2021 на ім`я Відповідача, строком дії до 03.11.2022, Відповідачем не надано. Зауважує на тому, що ще у період до отримання посвідки на тимчасове проживання, а саме 14.08.2018, громадянка російської федерації ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», однак вона не виконала взятого нею на себе, відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України», зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту реєстрації її громадянином України, та не подала декларацію про відмову від іноземного громадянства в зазначений дворічний період. Тобто, ОСОБА_1 , свідомо вирішила залишитися в громадянстві російської федерації та, водночас, продовжила проживати на території України не маючи на те законних підстав та без документів на право проживання (перебування) в Україні. Звертає увагу на ту обставину, що у Відповідача відсутній діючий паспортний документ іноземця, тобто відсутній документ, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує її особу, та надає право на виїзд з України, що відповідно до частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України, абзацу першого частини 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та положень розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22.01.2018 № 38/77 зі змінами та доповненнями), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119, є самостійною підставою для вжиття до Відповідача заходів затримання з метою ідентифікації, документування та забезпечення примусового видворення. Наголошує на тому, що обставини з приводу наявності у Відповідача родинних відносин, якими суд першої інстанції обґрунтовує оскаржуване судове рішення, відповідно до чинного законодавства не надають такому іноземцю «автоматочно-легальної» можливості проживання на території України, оскільки порядок оформлення такого проживання чітко врегульований Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (зі змінами та доповненнями), Порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (зі змінами та доповненнями), та Порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (зі змінами та доповненнями). Звертає увагу на те, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 не зверталася до ГУ ДМС у Дніпропетровській області з питання отримання посвідки на тимчасове проживання на підставі частини 4 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у зв`язку з працевлаштуванням). Посвідку на тимчасове проживання на підставі частини 4 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у зв`язку з працевлаштуванням) громадянка російської федерації ОСОБА_1 не отримувала.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має паспортний документ № НОМЕР_1 , виданий 29.05.2012 року, органом видачі МЗС Росії 38005, терміном дії до 29.05.2022 р.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 народилась у м. Кіровоград, УРСР, 27.10.1989 року документована паспортом колишнього СРСР. Після виїзду до рф на заробітки прибула на територію України ще перед одруженням у 2002 році, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 30.08.2002 року і з того часу проживала на території України. Востаннє повернулась до України 21.06.2021 року та з того часу територію України не покидала, що підтверджується інформацією з веб інтерфейсу інформаційно телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

В`їзд на територію України було здійснено на підставі ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Відповідачка ОСОБА_1 14.08.2018 звернулась до Шевченківського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до положень ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та подала зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

22.10.2018 згідно рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області їй оформлено набуття громадянства України та територіальним походженням відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та 12.11.2018 оформлена довідка № 1680/18 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України.

07.12.2018 ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_4 , орган що видав - 1201, строком дії до 22.10.2020.

18.11.2020 Шевченківським РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області підготовлено подання щодо відповідачки про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та направлено до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для подальшого розгляду.

19.11.2020 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про скасування рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 22.10.2018 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1

ОСОБА_1 видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , орган видачі 1203, терміном дії від 16.11.2021 до 03.11.2022 на підставі ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Матеріалами справи підтверджено, що уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007253 від 10.07.2025 року, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007242 від 10.07.2025 року, відповідно до якої на вищевказану громадянку російської федерації накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

За фактом порушення строку перебування в Україні, уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007481 від 24.09.2025 року, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 203 КУпАП, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007481 від 24.09.2025 року, відповідно до якої на вищевказану громадянку російської федерації накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

Керуючись нормами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області, 24.09.2025 року відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове видворення з України № 000426 від 24.09.2025 р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено негативних обставин які б слугували підставою для забезпечення примусового видворення відповідача за межі України, шляхом затримки та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадяни російської федерації ОСОБА_1 , строком на шість місяців до 24.03.2026 р., з метою ідентифікації.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суд першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

За приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, третьої статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 3773-VI реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Частиною четвертою статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно з частиною восьмою статті 30 Закону № 3773-VI положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110 (далі - Типове положення) визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - пункт тимчасового перебування), є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як до вісімнадцяти місяців. Про продовження строку тримання не пізніше ніж за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу IIІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119 (далі - Інструкція № 353/271/150) у разі виявлення підстав, передбачених частиною першої статті 30 Закону № 3773-VI, органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду. За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАС України. Вимоги щодо взяття на поруки та внесення застави не можуть бути заявлені стосовно іноземців, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та (або) вчинення терористичної діяльності. У разі якщо особа, стосовно якої подається позов, є батьком, матір`ю, супроводжуючою особою або опікуном для неповнолітніх осіб, які слідували спільно з нею, відомості про таких дітей зазначаються у позовній заяві.

Згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

У цій справі предметом розгляду є вимога Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про затримання відповідача на підставі статті 289 КАС України з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, терміном на шість місяців, для забезпечення примусового видворення за межі території України.

З аналізу норм статей 26 та 30 Закону № 3773-VI убачається, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.

При цьому компетентним органом в розумінні статті 26 Закону № 3773-VI є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.

Тобто, застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI, варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 359/5975/17, від 28.02.2019 у справі № 754/2198/17, від 26.06.2019 у справі № 755/12159/18, від 09.08.2019 у справі № 359/5823/16-а, від 27.04.2023 у справі № 522/11882/22, від 24.05.2023 у справі № 296/8455/22, на одну з яких посилається скаржник у якості підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду у справі №160/23923/24 від 17.03.2025 року частково задоволено вимоги ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо не реєстрації анкети-заяви та не прийняття рішення за результатами розгляду анкети-заяви громадянки рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.08.2024 року та зобов`язано ГУ ДМС прийняти рішення за результатами її розгляду. Зазначена справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції.

Факт звернення відповідачки до ГУ ДМС саме 07.08.2024 року підтверджено також листом «Про розгляд запиту» за підписом заступника начальника ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області Жарікової І. Таким чином, твердження представника позивача щодо неявки відповідачки до ГУ ДМС із відповідною заявою повністю спростовані.

При цьому колегія суддів зауважує, що вказаними обставинами підтверджується факт намагання позивачки легалізувати своє положення в України, та спростовує факт ухилення позивачки від співпраці з органами міграційної служби, а тому доводи апеляційної скарги з приводу того, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/23923/24 від 17.03.2025 року не набрало законної сили є недоречним.

16.11.2021 року відповідачку ОСОБА_1 було документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , дійсною до 03.11.2022 року.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З огляду на вищевикладене вбачається, що в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Крім того, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 за №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», про яку зазначає і сам відповідач, було постановлено: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Водночас, постановою КМУ №1232 від 01.11.2022 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

У разі звернення громадянина рф із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Таким чином, вказане свідчить про те, що порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру. Міграційна служба після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не приймала заяви від громадян російської федерації щодо обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою - агресором.

З початку повномасштабного вторгнення відповідачка ОСОБА_1 не залишилася осторонь і продовжила свою волонтерську діяльність, яку розпочала ще в 2014 році. Відповідачка ОСОБА_1 як медична сестра надавала допомогу, з 2022 року надавала психологічну допомогу і підтримку тим, хто цього потребував. Усі викладені вище обставини свідчать про те, що відповідачці загрожує небезпека у разі повернення до країни походження.

07 серпня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 особисто звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою подати заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак її заяву не прийняли та не зареєстрували, її не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі її заяви. Відповідач отримала виключно усну відмову.

Оскільки управління в порушення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовляло у реєстрації та прийнятті заяви відповідачки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 07 серпня 2024 року відповідачка через канцелярію подала письмове звернення на ім`я начальника Управління з проханням зафіксувати факт її звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву відповідачки ОСОБА_1 , задокументувати відповідачку довідкою про звернення за захистом в Україні. Листом від 20.08.2024 Управління повідомило відповідачці про розгляд її заяви-анкети в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», відповідь містила посилання на те, що поки триває військова агресія Російської Федерації, це робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства, у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу та відсутність негідного поводження в умовах війни.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 здійснила всі необхідні дії для розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що органу ДМС у спірній ситуації відомі усі дані про особу відповідачки ОСОБА_1 , а саме її прізвище, ім`я, по батькові, дату, місяць та рік народження, відомості про громадянство, сімейний стан та постійне місце проживання, що самим позивачем не заперечується, і відповідно, особа відповідачки ОСОБА_1 є ідентифікованою, що підтверджується у тому числі посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 , орган видачі 1203, терміном дії від 16.11.2021 до 03.11.2022, зазначеними у справі протоколами у справах про адміністративне правопорушення, та постановами про адміністративне правопорушення, що винесені по відношенню до відповідачки ОСОБА_1 ..

Судом першої інстанції принагідно зауважено, що відповідно до ч.5 ст. 26 вищевказаного Закону, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

При цьому органом ДМС прийнято рішення № 000426 від 24.09.2025 р. про примусове повернення відповідачки ОСОБА_1 , строк виконання зазначеного рішення не зазначений.

Обставини справи свідчать про те, що відповідачка ОСОБА_1 під час перебування в Україні не порушувала громадський порядок, офіційно працевлаштована, займається волонтерською діяльністю, а також після сплину строку дії посвідки на тимчасове проживання вчиняла дії щодо легалізації свого положення в Україні шляхом звернення до компетентних органів міграційної служби України щодо продовження строку перебування в Україні, що не відбулось через незалежні від відповідачки обставини, які пов`язані із введенням воєнного стану в Україні та зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру постановою Кабінету Міністрів України N 165 від 28.02.2022 р.

Крім того відповідачка одружена з громадянином України, має зареєстроване місце проживання, працевлаштована в Дніпропетровській регіональній державній лабораторії з 2021 року, здійснює догляд за хворим батьком громадянином України ОСОБА_3 , 1948 року народження..

Наведене свідчить про наявність у відповідачки ОСОБА_1 тривалих та міцних соціальних зв`язків на території України та періодичного вжиття нею активних заходів щодо легалізації свого перебування на території України про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі дії відповідача свідчать про намір відповідача легалізувати своє перебування в України.

При цьому колегія суддів зауважує, що позивач не подав жодного доказу негативної поведінки відповідачки в Україні, яка б свідчила про її намір ухилитися від добровільного виконання рішення Державної міграційної служби про примусове повернення, намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи те, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а затримання особи з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України можливе лише за їх наявності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Додатково колегія суддів зазначає, що положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06).

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

За такого правового регулювання, предмета і підстави позову в цій справі, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та законного висновку про відмову у задоволенні позову.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що такі зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду скаржника з правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Згідно з частиною першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 289, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 26 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 21 жовтня 2025 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун