Справа № 260/8329/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/8329/24 пров. № А/857/15361/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Пліша М.А.,

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року (головуючий суддя Іванчулинець Д.В., о 10:30 год, м. Ужгород, повний текст виготовлено 07 березня 2025 року) у справі за позовом Мукачівської окружної прокуратури Закарпатської області до Мукачівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю "МУКАЧЕВО СІТІ 2024" про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Мукачівська окружна прокуратура в інтересах держави звернулася з позовом до Мукачівської міської ради, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Мукачівської міської ради від 08.02.2024 №1511 Про затвердження містобудівної документації Детальний план території обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні в м. Мукачево.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Закарпатська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішенням Мукачівської міської ради «Про затвердження «Плану зонування території міста Мукачева (зонінг)» №154 від 31.03.2016 затверджений План зонування території міста Мукачево (зонінг), відповідно до якого земельна ділянка, щодо якої затверджено оскаржуваним рішенням Мукачівської міської ради від 08.02.2024 №1511 містобудівну документацію - Детальний план території, обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні в м. Мукачево, відноситься до територіальної зони Ж-1 (садибна забудова, визначена для розташування одноквартирних житлових будинків включно із земельними ділянками та блокованих одноквартирних житлових будинків на сусідніх земельних ділянках) та частково накладається на зони Р-3 (рекреаційні зони озеленених територій загального користування) та зону Р-3с (відноситься до підзони зелених насаджень спеціального призначення).

Вважає, що рішення Мукачівської міської ради від 08.02.2024 №1511, яким затверджено містобудівну документацію «Детальний план території обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні в м. Мукачево» (далі Детальний план території), не узгоджується з вимогами Генерального плану та Зонінгу, який є невід`ємною частиною Генерального плану, та по суті змінює частину його функціонального призначення, оскільки оскаржуваним рішенням встановлюються нові, відмінні від існуючих, функціональні зони такі як: територія багатоквартирної житлової забудови, території громадської забудови, територія блокованої житлової забудови (для колективного житлового будівництва), які не передбачені діючою містобудівною документацією.

Зазначає, що згідно із Детальним планом, містобудівна документація охоплює територію площею 2,8771 га, яка розподілена за функціональним використанням відповідно до Зонінгу: зона Ж-1 садибної житлової забудови, - 2,5684 га, та зони Р-3 - рекреаційні зони озеленених територій загального користування і зона Р-3с - відноситься до підзони зелених насаджень спеціального призначення - 0,3087 га.

Прокурор наголошує, що планувальні об?єкти передбачаються на вказаних земельних ділянках з цільовим призначенням: - землі житлової та громадської забудови ( підкатегорія 02.10 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об?єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури площею 2,2213га, підкатегорія 02.02 - для колективного житлового будівництва площею 0,1135 га); - землі громадської забудови (підкатегорія 03.07- для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0450 га та підкатегорія 03.08 - для будівництва та обслуговування об?єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування площею 0,4973га).

Звертає увагу, що зміна функціонального призначення із «садибна забудова, визначена для розташування одноквартирних житлових будинків включно із земельними ділянками та зблокованих одноквартирних житлових будинків на сусідніх земельних ділянках» та «рекреаційна зона озеленених територій загального користування» не може тлумачитись як уточнення функціонального призначення, оскільки суперечить містобудівній документації вищого рівня, а тому може мати місце лише в разі внесення змін до містобудівної документації вищого рівня - Генерального плану міста Мукачева та Плану зонування (Зонінгу) міста Мукачева у відповідній частині.

Зазначає, що враховуючи, що житлова забудова можлива на земельних ділянках з кодом КВЦПЗ 02, а детальним планом території передбачене будівництво житла також на земельній ділянці з цільовим призначенням 07 - землі рекреаційного призначення, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що нові функціональні зони, які визначені Детальним планом території, у повній мірі відповідають існуючим.

Наголошує, що Детальний план території не відповідає Генеральному плану, що нівелює мету планування та забезпечення сталого розвитку населеного пункту, а отже, порушує суспільні інтереси, які виражаються у забезпеченні дотримання правил благоустрою населеного пункту, спрямованих на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Також акцентує увагу, що згідно з п. З розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» містобудівна документація на місцевому рівні, затверджена до набрання чинності цим Законом, зберігає чинність. До 1 січня 2025 року внесення змін до такої документації допускається без урахування вимог цього Закону щодо її складу та змісту. Однак з 1 січня 2025 року внесення змін до такої документації допускається за умови приведення її у відповідність із вимогами цього Закону. Плани зонування територій, затверджені до набрання чинності цим Законом, вважаються невід`ємними складовими генеральних планів населених пунктів.

Таким чином вважає, що судом першої інстанції застосовано норму закону, а саме п. 6-3 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 3038-УІ, що не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що міська рада як орган місцевого самоврядування мала право на визначення функціонального використання земельних ділянок на підставі п.6-3 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Зазначає, що Детальним планом території не змінюється цільове призначення земельних ділянок, а плановане функціональне використання не суперечить Генеральному плану та Плану зонування міста Мукачева. Покликається також на недоведеність прокурором наявності скверу на земельних ділянках, що охоплюються спірним Детальним планом території.

Вказує, що зважаючи на відсутність комплексного плану Мукачівської міської територіальної громади та факт затвердження генерального плану міста Мукачева до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», відповідач правомірно застосував положення п. 6-3 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при прийнятті рішення від 08.02.2024 №1511, яким затверджено містобудівну документацію «Детальний план території обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні в м. Мукачево».

Мукачівська окружна прокуратура надала письмові пояснення, у яких покликається на безпідставне застосування судом першої інстанції до даних правовідносин п. 6-3 прикінцевих положень Закону №3038-VI, оскільки при визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки. Вважає, що Закон не допускає зміни (уточнення) раніше визначених планом зонування функціональних зон території, на якій розташовані сквери, парки, шляхом розроблення детальних планів.

Під час апеляційного розгляду представник позивача підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідача та представник третьої особи у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, рішенням Мукачівської міської ради від 22.10.1997 року затверджено Генеральний план міста Мукачево.

Рішенням Мукачівської міської ради «Про затвердження «Плану зонування території міста Мукачева (зонінг)» №154 від 31.03.2016 затверджений План зонування території міста Мукачево (зонінг), згідно з яким територія, обмежена вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні відноситься до територіальної зони Ж-1 (садибна забудова, визначена для розташування одноквартирних житлових будинків включно із земельними ділянками та блокованих одноквартирних житлових будинків на сусідніх земельних ділянках) та частково накладається на зони Р-3 (рекреаційні зони озеленених територій загального користування) та зона Р-3с (відноситься до підзони зелених насаджень спеціального призначення).

Рішенням 44 позачергової сесії Мукачівської міської ради 8 скликання від 08.02.2024 №1511 «Про затвердження містобудівної документації «Детальний план території обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні» затверджено містобудівну документацію місцевого рівня - Детальний план території, обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні, що розроблений на групу приватних земельних ділянок з метою реалізації інвестиційних намірів суб`єктів господарювання ТОВ «К8Е» та ТОВ «Мічурін і партнери» з нового будівництва багатоквартирної житлової забудови з вбудованими об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Спірні правовідносини виникли саме внаслідок прийняття 44 позачерговою сесією Мукачівської міської ради 8 скликання рішення за №1511 Про затвердження містобудівної документації Детальний план території обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні.

Звертаючись до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою, прокурор наголошував на тому, що між затвердженим оскаржуваним рішенням детальним планом території, обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні, та Генеральним планом міста Мукачево, а також Планом зонування міста Мукачево, наявні розбіжності, що суперечить вимогам чинного законодавства. Позивач стверджує, що відповідно до текстових та графічних матеріалів Плану зонування території міста Мукачево, територія проектування відноситься до територіальної зони Ж-1 та частково накладається на зони Р-3 та Р-Зс, тоді як положення детального плану території, затвердженого оскаржуваним рішенням, передбачають використання земельних ділянок без врахування такого функціонального призначення (під багатоквартирну забудову).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач довів правомірність оскаржуваного рішення, застосувавши до спірних правовідносин при його прийнятті положення Закону України №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», зокрема п. 6-3 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності».

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками і зазначає наступне.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 42 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 3038-VI генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що у разі якщо територія територіальної громади не обмежується територією одного населеного пункту, генеральні плани населених пунктів у межах такої громади розробляються у складі комплексного плану або включаються до нього як складові відповідно до статті 16-1 цього Закону. Положення генеральних планів таких населених пунктів мають узгоджуватися з іншими положеннями комплексного плану.

Генеральні плани населених пунктів, включення до складу комплексного плану або необхідність розроблення яких не встановлена рішенням про затвердження комплексного плану, не розробляються. Планувальні рішення генеральних планів таких населених пунктів включаються до складу комплексного плану. Обсяг таких планувальних рішень затверджується Кабінетом Міністрів України.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01 вересня 2021 року № 926 (далі - Постанова № 926), яке складається і затверджується замовником за погодженням з розробником.

Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.

Отже, з наведених норм законодавства вбачається, що Генеральний план населеного пункту - це основний вид містобудівної документації, який розробляється на підставі висновків фахівців в різних галузях життєдіяльності, проходить експертизу та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахування державних інтересів.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 19 Закону № 3038-VI детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Детальний план території розробляється за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради з метою визначення планувальної організації, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці (абзац другий частини першої статті 19 Закону № 3038-VI).

Детальні плани територій одночасно з їх затвердженням стають невід`ємними складовими генерального плану населеного пункту та/або комплексного плану (абзац третій частини першої статті 19 Закону № 3038-VI).

Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

Детальний план не підлягає експертизі (частина дев`ята статті 19 Закону № 3038-VI).

З наведеного вбачається, що детальний план території повинен відповідати положенням генерального плану та не суперечити йому.

Законом України №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» розділ V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» доповнено пунктом 6-3.

Відповідно до п. 6-3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) до 1 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території.

Дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель». При визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Також пунктом 20 Закону України №711-IX, розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 23, яким передбачено, що до внесення до Державного земельного кадастру відомостей про функціональні зони, належність земельної ділянки до функціональної зони, встановленої до 1 січня 2025 року, визначається відповідно до: - плану зонування (щодо земельних ділянок у межах населених пунктів, на які не затверджений детальний план території); - генерального плану населеного пункту (у разі відсутності плану зонування та щодо земельних ділянок у межах населеного пункту, на які не затверджений детальний план території); - детального плану території; - містобудівної документації регіонального рівня (щодо земельних ділянок за межами населених пунктів, на які не розроблено детальний план території).

Так, до внесення до Державного земельного кадастру відомостей про функціональні зони, належність земельної ділянки до функціональної зони, встановленої до 1 січня 2025 року, визначається відповідно до генерального плану населеного пункту виключно у разі відсутності плану зонування та щодо земельних ділянок у межах населеного пункту, на які не затверджений детальний план території, а планом зонування виключно щодо земельних ділянок у межах населених пунктів, на які не затверджений детальний план території. Відтак, детальний план території є достатньою містобудівною документацією для визначення належності земельної ділянки до функціональної зони, і у разі наявності такого виду містобудівної документації відомості генерального плану та плану зонування не застосовуються.

Системний аналіз вище наведених норм чинного законодавства України дозволяє зробити висновок про те, що законодавцем встановлена право органу місцевого самоврядування на визначення функціонального призначення території шляхом затвердження такого виду містобудівної документації як детальний план території.

Колегія суддів не бере до уваги покликання прокурора на ту обставину, що положення п.6-3 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин виходячи із наступного.

Так, пунктом 6-3 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що: 1) дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України від 17.06.2020 №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель»; 2) при визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Інших заборон щодо застосування зазначеного положення чинним законодавством не встановлено.

Як встановлено судом і визнається сторонами, комплексний план території міста Мукачева або ж Мукачівської міської територіальної громади в розумінні Закону України від 17.06.2020 №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» Мукачівською міською радою не затверджувався.

Генеральний план міста Мукачева, як основна містобудівна документація, затверджений рішенням 12 сесії Мукачівської міської ради 22 скликання від 22.10.1997 року, тобто - до прийняття та введення в дію Закону України №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», та відповідно - без врахування встановлених положень.

У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів враховує доводи Мукачівської міської ради про те, що генеральним планом визначається планувальна довгострокова стратегія розвитку населеного пункту, однак Генеральний план міста Мукачева був затверджений у 1997 році і не враховує всієї структури планування та використання території під забудову та її щільність. У такому випадку орган місцевого самоврядування вправі внести зміни до генерального плану території населеного пункту шляхом затвердження детального плану території.

Така позиція кореспондується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №640/565/19.

Таким чином, враховуючи відсутність комплексного плану просторового розвитку Мукачівської міської територіальної громади та факт затвердження генерального плану міста Мукачева 22.10.1997 року, тобто до прийняття та введення в дію Закону України №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», апеляційний суд вважає правильним застосування судом першої інстанції п. 6-3 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та погоджується із висновком, що Рішення 44 позачергової сесії Мукачівської міської ради 8 скликання від 08.02.2024 року №1511 «Про затвердження містобудівної документації «Детальний план території обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні» прийняте із дотриманням вимог земельного та містобудівного законодавства.

Щодо доводів апелянта про те, що спірним Детальним планом території передбачено зміну функціонального використання земельних ділянок, на яких розміщено сквер із багаторічними насадженнями, всупереч встановленій законодавчій забороні на зміну (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки, колегія суддів враховує, що жодних доказів на підтвердження такої обставини апелянтом не надано.

Згідно з положеннями Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та ДБН Б.2.2-5:2011 «Планування та забудова міст, селищ і функціональних територій. Благоустрій територій», затверджених наказом від 28.10.2011 № 259 «Про затвердження державних будівельних норм», сквер є об`єктом благоустрою населеного пункту та обов`язково має включати наступний перелік елементів благоустрою: тверді види покриття доріжок і майданчиків, елементи сполучення поверхонь, озеленення, лави обов`язково не менше 50 % з можливістю спертися спиною, урни і контейнери для збирання побутових відходів, освітлювальне обладнання, обладнання архітектурно-декоративного освітлювання, обладнання для паркування велосипедів, засоби інформації про розташування основних об`єктів, в тому числі громадських вбиралень, громадські вбиральні з універсальною кабіною для людей з інвалідністю та місцем для розміщення пеленального столика. Також на території скверів житлового району треба розміщувати комплексні, інклюзивні ігрові та спортивно-ігрові майданчики загального користування.

Виходячи з наведеного визначення, сквер є об`єктом благоустрою, територія якого облаштовується у відповідності до встановлених вимог і не визначається повністю засадженою зеленими насадженнями територією.

Оскільки покликання скаржника на існування у спірних правовідносинах виключних підстав, за наявності яких не підлягають до застосування положення п.6-3 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є недоведеними, відтак судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано застосовані положення зазначеного закону щодо можливості визначення функціонального призначення території детальним планом території.

Колегія суддів звертає увагу, що генеральний план населеного пункту згідно визначення, наданого у статті 17 Закону № 3038-VI, не містить функціонального призначення територій населеного пункту, а призначений для довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Завданням генплану є не тільки сприяння розвитку населеного пункту, а й максимальне збереження цінних рис й особливостей існуючої забудови, історичних та археологічних пам`яток, особливо цінних ділянок природи. Саме генеральний план є тим документом, що гармонізує відносини між існуючими і новими територіями, позначає ті об`єкти і мережі, що повинні бути збудовані для існуючих територій.

Водночас функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної зони визначаються планом зонування та/або детальним планом територій.

Визначення функціонального призначення земельної ділянки наведене в ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території», згідно якого - це використання території за переважними функціями (багатофункціональна, громадська, житлова, промислова тощо), що існує або встановлюється містобудівною документацією, та наявність інших супутніх функцій, які не суперечать функціям, що переважають.

Колегія суддів бере до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01.08.2024 року у справі № 640/25171/21 про те, що функціональне призначення території не є тотожним поняттю цільового призначення земельної ділянки, а стосується визначення організації, призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону тощо та може стосуватись декількох земельних ділянок. Тому визначення функціонального призначення території в оскаржуваному ДПТ не означає зміни цільового призначення земельних ділянок, включених до нього, яке, водночас, має відбуватись у порядку, передбаченому чинним земельним законодавством на підставі проектів землеустрою щодо їх відведення. Проте, детальний план території повинен відповідати положенням генерального плану, а не суперечити йому.

Як встановлено судом першої інстанції і не спростовано апелянтом, нові функціональні зони, які визначені оскаржуваним детальним планом території, обмеженої вулицями Набережна Незалежності, Валленберга Рауля та Небесної Сотні, не суперечать генеральному плану м. Мукачево.

Так, згідно детального плану території, в межах території, ним охопленої, існують наступні функціональні зони: територія багатоквартирної житлової забудови; територія громадської забудови, територія житлової садибної забудови, територія зелених насаджень загального користування.

У межах проєктованих земельних ділянок містобудівною документацією передбачено створення: - території багатоквартирної житлової забудови; - території громадської забудови; - території блокованої житлової забудови (для колективного житлового будівництва).

Згідно ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 26.04.2019 №104, сформована індивідуальними чи зблокованими житловими будинками забудова є садибною забудовою, що можлива для реалізації на території житлової садибної забудови.

Разом з цим, слід врахувати, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2022 в справі № 640/17011/20 задоволено позов громадської організації «Коло Українських Будівельників» до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу в частині затвердження абзацу другого пункту 6.1.31 ДБН Б.2.2-12:2019 «Розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається». Зокрема, визнано протиправним та нечинним абзац другий пункту 6.1.31 ДБН Б.2.2-12:2019 - «Розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається».

Відтак, з набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12. 2022 заборона щодо розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови втратила чинність, а отже відсутня.

З наведених міркувань апеляційний суд не бере до уваги покликання апелянта на висновки суду у справі №260/5099/23.

Колегія суддів також не враховує посилання апелянта на висновки, надані у постанові Верховного Суду у справі №640/25171/21 від 01.08.2024, де суд не прийняв до уваги положення 6-3 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки відносини не є релевантними до спірних і висновки суду не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли під час прийняття Мукачівською міською радою оспорюваного рішення. У справі №640/25171/21 містобудівна документація - детальний план території в межах вулиць Юрія Кондратюка, ОСОБА_1 (Петра Калнишевського), північної та західної межі лісу в Оболонському районі міста Києва, яка оскаржувалася у справі №640/25171/2, була прийнята згідно рішення Київської міської ради від 10.06.2021 №1455/1496, тобто, до набрання чинності положеннями Закону України від 17.06.2020 №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», який набув чинність 24.07.2021 року.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц).

Отже, правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду у справі №640/25171/21 від 01.08.2024, на які покликається апелянт, стосуються інших обставин, ніж ті, що існують у спірних правовідносинах.

Всі інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги встановлені обставини та докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №260/8329/24- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
М.А. Пліш
Повне судове рішення складено головуючим 01.10.2025, підписано 22.10.2025 у зв`язку з перебуванням головуючого та членів колегії у відрядженні та відпустках