Справа № 200/6795/20-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 200/6795/20-а

адміністративне провадження № К/990/29271/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

секретаря судових засідань: Бенчук О.О.,

за участі:

представника позивача: Благодіра Р.В.,

представників відповідачів: Статкевич В.В., Помалююк В.В., Єгорова А.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єнакіївський металургійний завод»

на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року (суддя Волгіна Н.П.)

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року (судді: Дурасова Ю.В., Божко Л.А., Олефіренко Н.А.)

у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Єнакіївський металургійний завод»

до Державної податкової служби України, Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головного управління ДПС у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області

про стягнення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та пені,

УСТАНОВИВ:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Єнакієвський металургійний завод" (далі також - Позивач, ПАТ "ЄМЗ") 20 липня 2020 року звернулось до суду з позовом (з врахуванням уточнених 18 лютого 2021 року позовних вимог) до Державної податкової служби України (надалі також- Відповідач 1), Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (надалі також - Відповідач 2), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (надалі також - Відповідач 3), Головного управління ДПС у Донецькій області (надалі такод - Відповідач 4), Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - Відповідач 5), в якому просило стягнути з Державного бюджету України заборгованість з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року, лютий, травень та червень 2015 року в сумі 271 346 310,00 грн та пеню, нараховану на суму такої заборгованості, в розмірі 499 627 539,00 грн.

1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Донецький окружний адміністративний суд рішенням від 13 квітня 2021 року позовні вимоги задовольнив частково:

- стягнув з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь "ПАТ "ЄМЗ" суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2014 року, лютий 2015 року, травень 2015 року та червень 2015 року у розмірі 164 655 629,95 грн та пеню у розмірі 287 612 767,05 грн;

- зобов`язав Східне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків провести документальну перевірку достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість задекларованої ПАТ "ЄМЗ" (у декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року);

- в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 19 липня 2021 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 200/6795/20-а скасував; позов ПАТ "ЄМЗ" задовольнив частково:

- визнав протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків щодо повернення з Державного бюджету суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість ПАТ "ЄМЗ" за грудень 2014 року, лютий, травень, червень 2015 року;

- стягнув з Державного бюджету України на користь ПАТ "ЄМЗ" суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 31 018 390,00 грн, за лютий 2015 року в розмірі 107 477955,00 грн, за травень 2015 року в розмірі 70 033 398 грн, за червень 2015 року в розмірі 62 816 567 грн;

- стягнув з Державного бюджету України на користь ПАТ "ЄМЗ" пеню за порушення строків відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 12 155 110,20 грн, за лютий 2015 року в розмірі 109 178 107,73 грн, за травень 2015 року в розмірі 25 836 479,62 грн, за червень 2015 року в розмірі 23 174 071,22 грн;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Верховний Суд постановою від 13 липня 2023 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року скасував, справу № 200/6795/20-а направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

У цій постанові Верховний Суд вказав на те, що платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Суд касаційної інстанції позбавлений можливості прийняти рішення по суті заявлених позовних вимог про стягнення суми бюджетної заборгованості (та пені, яка нерозривно пов`язана з основною сумою), оскільки позивач не звертався до суду першої інстанції із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду, а цей суд у порядку статті 123 КАС не надав можливості Позивачу скористатися правом подати відповідну заяву, в якій вказати причини поважності пропуску строку звернення до суду.

Донецький окружний адміністративний суд ухвалою від 15 серпня 2023 року передав справу до Господарського суду Донецької області, в провадженні якого перебувала справа №905/1055/19 про банкрутство ПАТ "ЄМЗ".

Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 31 жовтня 2023 року ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2023 року скасовував, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

3 січня 2024 року до суду першої інстанції надійшло клопотання від представника Позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду із вимогами про стягнення з Державного бюджету України на користь Позивача заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року, лютий, травень та червень 2015 року в сумі 271 346 310,00 грн та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, та поновлення цього строку.

8 лютого 2024 року до суду надійшла заява від представника Позивача про зміну розміру позовних вимог, в якій Позивач прохальну частину позову виклав в наступній редакції: "Стягнути з Державного бюджету України на користь ПАТ "ЄМЗ" () заборгованість бюджету із відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року, лютий, травень та червень 2015 року в сумі 271 346 310,00 грн та пеню, нараховану на суму такої заборгованості, в розмірі 527 960 554,24 грн."

8 квітня 2024 року суд першої інстанції постановив ухвалу, якою:

- клопотання ПАТ "ЄМЗ" про поновлення строку звернення до суду з цим позовом задовольнив в частині позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року, травень 2015 року, червень 2015 року та пені, нарахованої на суму такої заборгованості;

- визнав поважними причини пропуску ПАТ "ЄМЗ" строку звернення до суду із позовом в частині позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 31 018 390,00 грн, травень 2015 року в розмірі 70 033 398 грн, червень 2015 року в розмірі 62 816 567,00 грн та пені, нарахованої на суму зазначеної заборгованості;

- поновив ПАТ "ЄМЗ" строк звернення до суду із позовом в частині позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 31 018 390,00 грн, травень 2015 року в розмірі 70 033 398,00 грн, червень 2015 року в розмірі 62 816 567,00 грн та пені, нарахованої на суму зазначеної заборгованості.

Ухвалою від 8 квітня 2024 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання ПАТ "ЄМЗ" про поновлення строку звернення до суду. Адміністративний позов в частині позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року в сумі 107 477 955,00 грн та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, в розмірі 231 811 841,56 грн залишив без розгляду.

Донецький окружний адміністративний суд рішенням від 8 квітня 2024 року позов задовольнив частково:

- визнав протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків щодо повернення ПАТ "ЄМЗ" з державного бюджету суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість: за грудень 2014 року в розмірі 31 018 390,00 грн, за травень в розмірі 70 033 398,00 грн та за червень 2015 року в розмірі 62 816 567,00 грн;

- стягнув з Державного бюджету України на користь ПАТ "ЄМЗ" заборгованість бюджету з бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 31 018 390,00 грн, за травень 2015 року в розмірі 70 033 398,00 грн, за червень 2015 року в розмірі 62 816 567,00 грн;

- стягнув з Державного бюджету України на користь ПАТ "ЄМЗ" пеню за порушення строків відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 12 851 897,66 грн, за травень 2015 року в розмірі 29 017 046,47 грн, за червень 2015 року в розмірі 26 026 885,66 грн;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції 8 травня 2024 року постановив ухвалу, якою виправив описку в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року й виклав четвертий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ПАТ "ЄМЗ" пеню за порушення строків відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 14 282 652,80 грн, за травень 2015 року в розмірі 32 247 408,90 грн, за червень 2015 року в розмірі 28 924 364,37 грн».

Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 21 серпня 2024 року апеляційні скарги ПАТ "ЄМЗ", Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління ДПС у Донецькій області залишив без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року залишив без змін.

29 січня 2025 року Верховний Суд ухвалив постанову, якою касаційні скарги Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління ДПС у Донецькій області та Приватного акціонерного товариства "Єнакіївський металургійний завод" задовольнив частково. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення, Верховний Суд указав, що суд апеляційної інстанції зазначив загальні висновки про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційних скарг, фактично відтворивши рішення суду першої інстанції, якою вирішувалось питання наявності права Позивача на суму бюджетного відшкодування з ПДВ та пені, нарахованої на таку суму. Проте суд апеляційної інстанції не відповів на викладені у трьох апеляційних скаргах доводи щодо строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами й наявності/відсутності підстав для поновлення пропущеного строку.

За результатами нового розгляду Третій апеляційний адміністративний суд 10 червня 2025 року ухвалив постанову, якою апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Єнакіївський металургійний завод», Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління ДПС у Донецькій області задовольнив частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року скасував та прийняв нову постанову, якою позов залишив без розгляду.

2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. Доводи Приватного акціонерного товариства "Єнакіївський металургійний завод", викладені у касаційній скарзі

У касаційній скарзі ПАТ "ЄМЗ", доводить, що ухвалюючи рішення у справі суди не звернули увагу на правові висновки Верховного Суду.

На думку адвоката Позивача, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції неправильно застосували новий строк позовної давності, який не діяв станом на момент подання позову, а також не враховували триваючу протиправну бездіяльність контролюючого органу, що означає, що позивач не може нести процесуальні наслідки за офіційне тлумачення норм процесу судом, яке в процесі розгляду його справи змінено судом.

Станом на час подання позову - існували наступні обов`язкові правові позиції Верховного Суду, які визначали, що у даній категорії справ, строк звернення до суду 1095 днів із моменту порушення права платника податку під час триваючого порушення.

Тобто, якщо порушення права позивача є триваючим - то він має право подати позову на 1095 день від дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Зміна сталої судової практики, на думку Позивача, є поважною причиною пропуску Позивачем строку на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з бюджетного відшкодування ПДВ та пені, а ретроактивне застосування нових правових позиції ВП ВС щодо 6 місячного строку звернення до суду не відповідають рішенням ЄСПЧ (справа «LEGROS AND OTHERS v. France»). Позивач довідався про порушення своїх прав, свобод та інтересів в липні 2020 року з дати отримання відповіді від податкової та казначейства на листи про повернення відшкодування з податку на додану вартість.

Таким чином, позиція суду апеляційної інстанції про те, що датою початку перебігу строку на звернення з позовом до суду слід вважати дату подання Позивачем декларацій із заявами про бюджетне відшкодування є безпідставною та такою, що суперечить законодавству, оскільки сам факт подання заяв про бюджетне відшкодування та складені контролюючим органом висновки про бюджетне відшкодування ПДВ навпаки свідчать про визнання права Позивача на бюджетне відшкодування, але не породжує право на звернення з позовом до суду за захистом такого права.

Порядок відшкодування сум ПДВ, зазначених у Тимчасовому реєстрі, позбавляє платника податків можливості визначити конкретні строки отримання сум бюджетного відшкодування, а отже і дізнатися про порушення його прав, окрім як звернутися до податкового органу з відповідним листом.

Також, на думку Позивача, порушення судами попередніх інстанцій пролягає і в не застосуванні практики ЄСПЛ як джерела права, при цьому покликається на рішення у справах «LEGROS AND OTHERS v. FRANCE» / «Легрос та інші проти Франції», «Янна-Цвікера та Янна проти Швейцарії», «Інтерсплав проти України»,«Бейелер проти Італії», «Суханов та Ільченко проти України»,«Kopecky v. Slovakia», «Belane Nagy v. Hungary » ,«Sporrong and Lonnroth v. Sweden, , «Vasilescu v. Romania», «Schembri and Others v. Malta,», «Brumarescu v. Romania», «Depalle v. France», «Рисовський проти України»,«Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v.Turkey), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. theCzech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), «ВІЯТОВІЧ проти ХОРВАТІЇ» «Перетяка та Шереметьєв проти України»,«Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України», «Мушта проти України», «Станьо проти Бельгії», «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції», «Скорик проти України», «Зубак проти Хорватії» «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»,«Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії», «Мельник проти України», «DANGEVILLE v. France» «Buffalo SRL in liquidation v. Italy»,

Крім того, у касаційній скарзі представник Позивача покликається на висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 (щодо зміни судової практики про шестимісячний строк звернення до суду), від 6 червня 2025 року у справі №160/241/20, від 30 червня 2022 року у справі №1.380.2019.004460, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, від 2 жовтня 2018 року у справі №820/1749/18, від 1 квітня 2021 року у справі №280/4453/20, від 6 лютого 2025 року у справі №990/29/22, від 16 лютого 2023 року у справі №803/1149/18, від 13 квітня 2023 року у справі №320/12137/20, від 3 серпня 2021 року у справі №640/25381/19, від 20 жовтня 2020 року у справі №640/14865/16-а, від 17 вересня 2020 року у справі №540/1537/19, від 12 лютого 2019 року у справі №826/7380/15, від 26 січня 2023 року у справі №200/9654/21, а також на постанови Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-881а15, від 17 листопада 2015 року у справі №21-4371а15, від 2 грудня 2015 року у справі №21-2650а15, від 20 квітня 2016 року у справі №21-452а16, від 7 березня 2017 року у справі №820/19449/14.

З урахуванням цього Позивач просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ПРАТ «ЄМЗ» про стягнення заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року в сумі 107 477 955,00 та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, в розмірі 231 811 841,56 грн; скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суд від 10 червня 2025 року й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПРАТ «ЄМЗ» у повному обсязі.

2.1.2. Позиції Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києва, Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління ДПС у Донецькій області, викладені у відзивах на касаційну скаргу

У відзивах на касаційну скаргу представники сторін просять касаційну скаргу залишити без задоволення.

Вважають, що суд апеляційної інстанції не допустив жодного порушення норм матеріального або процесуального права.

У відзивах доводиться, що правові позиції Верховного Суду, на які покликається Позивач у касаційній скарзі, не є актуальними, оскільки від них відступлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 та наголошено на неможливості їх застосування.

Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києва у відзиві також звертає увагу на те, що власником істотної участі Позивача є ОСОБА_1 , щодо якого Указом Президента України №376/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 24 червня 2024 року «Про застосування, скасування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введено в дію спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) терміном застосування на 5 років до 24 червня 2029 року.

3. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

4 травня 2020 року Позивач звернувся до Офісу великих платників податків ДПС, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Маріупольського управління Головного управління ДПС у Донецькій області із заявою від 28 квітня 2020 року, в якій просив:

- Офіс великих платників податків ДПС: в строки та порядку, передбаченому статтею 200 Податкового кодексу України (далі також - ПК України) відобразити інформацію в Реєстрі заяв про повернення бюджетного відшкодування про узгоджену суму бюджетного відшкодування в розмірі 257 972 816,00 грн;

- Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві: забезпечити проведення вищевказаного відшкодування на поточний банківський рахунок ПАТ "ЄМЗ" у порядку та строки, передбачені ПК України.

Листом від 26 червня 2020 року (вих. № 23265/10/28-10-51-04-3) Офіс великих платників податків ДПС в особі Запорізького управління повідомив Позивача, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено механізму відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структуру такого реєстру.

Листом від 6 липня 2020 року (вих. № 04.4-02-10/6347) Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повідомило, що:

- за період з 1 грудня 2014 року по 31 березня 2017 року висновки органів ДПС та узагальнена інформація про обсяги сум бюджетного відшкодування ПДВ за грудень 2014 року у розмірі 31 018 390,00 грн, січень 2015 року у розмірі 94 104 461,00 грн, травень 2015 року у розмірі 70 033 398,00 грн, червень 2015 року у розмірі 62 816 567,00 грн щодо ПАТ "ЄМЗ" до Головного управління Казначейства не надходили;

- за період з 1 квітня 2017 року по 6 липня 2020 року з Реєстру про узгоджені суми бюджетного відшкодування ПДВ по ПАТ "ЄМЗ" за грудень 2014 року у розмірі 31 018 390,00 грн, січень 2015 року у розмірі 94 104 461,00 грн, травень 2015 року у розмірі 70 033 398,00 грн, червень 2015 року у розмірі 62 816 567,00 грн у вигляді платіжних доручень та коштів для здійснення бюджетного відшкодування ПДВ від Державної казначейської служби не надходили.

Не погоджуючись з тривалим неповерненням суми бюджетного відшкодування ПДВ, Позивач 20 липня 2020 року звернувся до Донецького окружного суду з цим позовом.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Верховний Суд, заслухавши представників відповідачів та Позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, відзивів на касаційну скаргу, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням, наведеними у підпункті 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) бюджетне відшкодування - це відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків закріплено у статті 200 ПК України.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з положеннями пунктів 200.2 та 200.3 статті 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.7 статті 200 ПК України передбачено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Згідно з положеннями пункту 200.8 статті 200 ПК України до декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, а також оригінали митних декларацій (примірників декларанта), що підтверджують вивезення товарів (супутніх послуг) за межі митної території України.

Відповідно до пункту 200.10 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

Положеннями пункту 200.11 статті 200 ПК України передбачено, що за наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.

За змістом положень пунктів 200.12, 200.13 статті 200 ПК України орган державної податкової служби зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. У свою чергу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, на підставі отриманого висновку відповідного органу державної податкової служби, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку органу державної податкової служби.

Відповідно до пункту 200.23 статті 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Таким чином, враховуючи вказані положення чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, у разі виконання платником податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування, вказаних вимог, та підтвердження достовірності нарахування такого відшкодування органом державної податкової служби за результатами проведення камеральної чи документальної позапланової виїзної перевірки, цей орган зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. У свою чергу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, на підставі отриманого висновку відповідного органу державної податкової служби, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку органу державної податкової служби.

У постанові від 28 травня 2024 року у справі №320/12137/20 Верховний Суд резюмував, що держава в особі відповідних державних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику суму бюджетного відшкодування з ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом згаданого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми вважаються бюджетною заборгованістю, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК нараховується пеня. Передумовою початку нарахування пені є невиконання контролюючим органом обов`язку з повернення суми бюджетного відшкодування з ПДВ протягом строку, визначеного статтею 200 ПК. Нарахування пені пов`язується саме з недотриманням суб`єктами владних повноважень положень статті 200 ПК, яка визначає, зокрема, комплекс дій, необхідних для своєчасного повернення сум бюджетної заборгованості з ПДВ. Наведений юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені саме внаслідок невідшкодування йому відповідної суми.

У контексті означених норм права спірним є питання дотримання Позивачем строку звернення до суду як у контексті позовних вимог про відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2014 року, лютий 2015 року, травень 2015 року та червень 2015 року у розмірі 164 655 629,95 грн та пені у розмірі 287 612 767,05 грн та (за умов пропуску строку) визнання поважними чи неповажними підстав пропуску такого строку.

Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України (далі також - КАС України). На підставі частин першої-третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

До моменту ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанов від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20, фактично існувала практика з правозастосування, на яку зокрема посилається і контролюючий орган в касаційній скарзі.

Так, зокрема, у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 822/553/17 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював такий правовий висновок, що позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

У постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 280/4452/18 Верховний Суд підтримав позицію про те, що і вимоги щодо стягнення заборгованості з бюджету, і вимоги щодо стягнення пені, нарахованої на весь час невиконання суб`єктом владних повноважень встановленого законом обов`язку можуть бути пред`явлені у межах 1095-денного строку, після спливу якого правовідносини стають стабільними.

У подальшому, в постановах від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 14 березня 2019 року у справі № 822/553/17, від 15 лютого 2021 року у справі № 280/4452/18 та сформулювала наступні правові висновки.

Положення пункту 102.5 статті 102 ПК України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом. Стаття 102 ПК України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 КАС України, у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Таким чином, платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зміна правового регулювання, зміна Верховним Судом способу захисту порушеного права та підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою, перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом за заявою позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в кожному конкретному випадку при з`ясуванні поважності причин пропуску цього строку.

Отже, Велика Палата Верховного Суду хоча і змінила правозастосування в частині строку звернення до адміністративного суду (шість місяців, а не 1095 днів), проте фактично констатувала (підтвердила) обов`язок суду першочергово перевіряти строк звернення до суду з відповідними позовними вимогами, зокрема, щодо стягнення пені.

Навіть якщо факт пропуску позивачем строку звернення до суду буде виявлено вже після відкриття провадження у справі суд також має вчинити певні процесуальні дії та надати оцінку дотримання позивачем строку звернення до суду. Про що також свідчать і положення частин третьої та четвертої статті 123 КАС України, а саме якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, Суд звертає увагу, що у своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2025 року вже звертав увагу на те, що 12 січня 2024 року представник Позивача подав до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду.

Оцінивши зміст наведених у заяві обґрунтувань суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року в сумі 107 477 955,00 грн та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, в розмірі 231 811 841,56 грн.

З урахуванням цього ухвалою від 8 квітня 2024 року залишив ці позовні вимоги без розгляду.

Ця ухвала відповідно до пункту 12 частини першої статті 294 КАС України підлягала окремому оскарженню.

Разом з тим, як підтверджується змістом апеляційної скарги Позивача, він оскаржив саме рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ "ЄМЗ" про стягнення заборгованості бюджетну із відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року у сумі 107 477 955,00 грн та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, в розмірі 231 811 841,56 грн.

У апеляційній скарзі представник Позивача (том 10, а.с. 153-160), зокрема, наголошував на тому, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості бюджетну із відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року у сумі 107 477 955,00 грн та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, в розмірі 231 811 841,56 грн, а також при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду з такими вимогами.

Разом з тим, як і попереднього разу, зміст постанови суду апеляційної інстанції не дає можливості належним чином встановити мотивів, з яких суд апеляційної інстанції не висловив позицію щодо порушеного у апеляційній скарзі питання Позивача в аспекті позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року в сумі 107 477 955,00 грн та пені, нарахованої на суму такої заборгованості, в розмірі 231 811 841,56 грн.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Водночас знову таки ці процесуальні вимоги суд апеляційної інстанції при вирішенні спору не врахував.

Натомість зміст постанови суду апеляційної інстанції зосереджений лише на аналізі підстав пропуску строку звернення з іншими позовними вимогами, зокрема щодо бюджетного відшкодування за грудень 2014 року, травень, червень 2015 року та пені, нарахованої за час невиплати суми бюджетного відшкодування за цей період.

Як підтверджується змістом ухвали суду першої інстанції від 8 квітня 2024 року, роблячи висновок про поважність підстав попуску строку звернення до суду з означеними вище позовними вимогами, суд констатував, що з позовом ПРАТ «ЄМЗ» звернулося до прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19. Цією потсановою змінено правовий підхід до визначення строків звернення до суду за оскарженням податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань, після їх адміністративного оскарження, з метою недопущення обмеження права на доступ до суду через зміну судової практики. урахуванням цього суд прийшов до висновку про те, що зміна сталої судової практики щодо правовідносин, пов`язаних із стягненням заборгованості з бюджетного відшкодування ПДВ та пені, нарахованої на суму цієї заборгованості, яка відбулася у січні 2023 року (через два с половиною роки після звернення позивача до суду із даним позовом) в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду (з 1095 днів до 6 місяців), є поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з відшкодування ПДВ за грудень 2014 року, травень 2015 року, червень 2015 року та пені, нарахованої на суму такої заборгованості.

Суд же апеляційної інстанції, навпаки зазначив, що Позивач звернувся до суду 22 липня 2020 року з позовом, а позовні вимоги стосувалися періодів: грудень 2014 року, лютий, травень та червень 2015 року щодо стягнення з Державного бюджету України заборгованість з відшкодування податку на додану вартість. Позивач в позові зазначав, що його право на отримання бюджетного відшкодування в сумі 271 346 310 грн було підтверджено актами камеральних перевірок від 19 лютого 2015 року №31/28-03-47/00191193, від 09 квітня 2015 року №125/28-03-47/00191193, від 07 серпня 2015 №52/28-03-40. Доводи Позивача, що причинами пропуску строку звернення до суду у цій справі є триваюча процедура судового оскарження, неефективний захист порушеного права позивача судами, невизначений статус суми бюджетного відшкодування, існування послідовної судової практики Верховного Суду, за якою строк звернення до суду обчислюється з моменту фактичного здійснення бюджетного відшкодування суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими. Суд апеляційної інстанції вказав, що ці доводи не надають підстав для поновлення 6-ти місячного строку звернення до суду, оскільки поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи. Водночас Позивач мав можливість своєчасно звернутися до суду, оскільки причини, про які він зазначає, не були об`єктивно непереборними. Зокрема, Позивач не був позбавлений весь цей час права на звернення до суду з зазначеним позовом, однак, звернувся до суду лише в липні 2020 року, при цьому, Позивач не був позбавлений права звернутися до суду з зазначеним позовом в 6-ти місячний строк, починаючи з жовтня 2018 року (завершення перевірки).

У контексті означеного, суд ще раз звертає увагу на те, що Позивач звернувся до суду не 22, а 20 липня 2020 року, що підтверджується копією конверта поштового відправлення (том 1, а.с. 125). 22 липня 2020 року ця позовна заява надійшла до суду першої інстанції.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції й підтверджується матеріалами справи, актами, зазначеними вище (на які покликався суд апеляційної інстанції), не було підтверджено право Позивача на бюджетне відшкодування у відповідному розмірі. Саме тому постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2018 року у справі № 805/2258/17-а не було підтверджено достовірність заявлених Позивачем сум до бюджетного відшкодування та було зобов`язано Офіс великих платників податків ДФС провести документальну перевірку достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з ПДВ, задекларовану ПРАТ «ЄМЗ» у декларації з ПДВ за грудень 2014 року, січень 2015 року, травень 2015 року, червень 2015 року.

Актом документальної позапланової виїзної перевірки від 1 жовтня 2018 року № 97/28-10-47- 06/00191193 підтверджено право Позивача на отримання бюджетного відшкодування за грудень 2014 року, травень, червень 2015 року у розмірі 163 868 355,00 грн.

Тобто можливість Позивача на отримання відповідних сум бюджетного відшкодування була обумовлена саме фактом проведення перевірки, а не фактом подання відповідних заяв, тобто визначений строк на оскарження розпочався з 2018 року.

Саме тому реалізувати своє право на звернення до суду з вимогами щодо протиправної бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що обумовлена непогашенням бюджетної заборгованості за цей період та нарахуванням пені, Позивач не міг раніше жовтня 2018 року.

Разом з тим, як на час виникнення бюджетної заборгованості, так і на час звернення Позивача до суду, судова практика Верховного Суду визначала 1095-денний строк на звернення до суду з аналогічними позовними вимогами.

Лише на початку 2023 року відбулася зміна судової практики, згідно з якою було визначено, що для звернення до суду із позовом у зв`язку із несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, встановлюється загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду на підставі частини другої статті 122 КАС України.

Позивач послідовно під час усього розгляду справи доводив, що реалізував своє право на звернення до суду більше як за два роки до зміни судової практики щодо застосування процесуального строку на звернення до суду постановами Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 (провадження № 11-106a1122) та наголошував, що факт звернення до суду з метою захисту порушених прав відбувся задовго до зміни строку звернення з 1095 днів до шести місяців.

Верховний Суд у своїй практиці (зокрема у постанові від 30 червня 2022 року у справі №1.380.2019.004460, на яку покликається Позивач у касаційній скарзі) багаторазово вказував, що суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми. Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Зокрема, задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Такий висновок підтвердив і Верховний Суд у постанові від 6 червня 2025 року у справі №160/241/20, на яку також покликався Позивач у касаційній скарзі.

У цій справі Верховний Суд звернув увагу й на таке:

«ЄСПЛ неодноразово аналізував строки звернення до суду у аспекті пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини (далі - ЄКПЛ), тобто в розумінні права на справедливий судовий розгляд.

Для цілей розв`язання одного зі спірних у цій справі питань необхідно звернути увагу на відповідне тлумачення ЄСПЛ, що наводилось в останніх його рішеннях з означеного питання.

Так, узагальнюючи висновки ЄСПЛ у рішеннях від 13 лютого 2024 року у справі "Янна-Цвікера та Янна проти Швейцарії" та від 9 листопада 2023 року у справі "Легрос та інші проти Франції" (у якій ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 ЄКПЛ тих підстав, що відхилення апеляцій заявників, поданих до зміни прецедентного права, шляхом ретроактивного застосування нового кінцевого строку не було передбачуваним), слід зазначити, що:

- право на доступ до суду є одним з аспектів права на справедливий розгляд, гарантований пунктом 1 статті 6 ЄКПЛ. Право на доступ до суду має бути "практичним і ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним". Гарантії доступу до суду застосовуються з таким самим ступенем сили до приватних спорів, як і до тих, у яких бере участь держава. Однак право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які не обмежують і не зменшують доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, що порушується сама суть права. Крім того, обмеження не буде сумісним зі статтею 6 пункту 1 ЄКПЛ, якщо воно не переслідує законну мету і якщо немає розумного співвідношення пропорційності між використаними засобами та метою, яку прагнуть досягти. Наприклад, право на доступ до суду порушується, коли правила перестають служити цілям правової визначеності та належного відправлення правосуддя та утворюють свого роду перешкоду, яка заважає учаснику судового процесу отримати розгляд його або її справи по суті уповноваженим судом. Застосовані обмеження не повинні обмежувати або скорочувати доступ, наданий особі, таким чином або до такої міри, щоб порушити саму суть права.

- ефективність права на доступ до суду, зокрема щодо правил оформлення, оскарження та строків давності, забезпечується доступністю, ясністю та передбачуваністю правових положень і прецедентного права. Водночас правила, що стосуються форми і строків, яких необхідно дотримуватися при поданні апеляції, або їх застосування не повинні перешкоджати учаснику судового процесу скористатися доступним засобом правового захисту. У зв`язку з цим важливе значення має питання про те, чи був заявник представлений під час процедури та чи продемонстрував він сам та/або його законний представник сумлінність, необхідну для виконання відповідних процесуальних дій. Обмеження доступу до суду є непропорційним, якщо неприйнятність апеляції є результатом приписування заявникові провини, за яку він не несе об`єктивної відповідальності.

Отже, в контексті наведеного тлумачення ЄСПЛ, реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Безумовно, що саме на етапі зародження конкретної категорії спорів має бути й сформована чітка судова практика щодо строку звернення, яка б надавала особі можливість передбачити наслідки своєї поведінки.

Строки звернення до суду служать кільком цілям, які включають забезпечення юридичної визначеності та остаточності. Судове тлумачення, особливо щодо строків звернення до суду яке є сталим та послідовним, можна вважати розумно передбачуваним. А тому передбачуваність судової практики є фундаментальним елементом правової визначеності.

Зміна ж судової практики, особливо в рамках скорочення строку звернення до суду, в спорах з суб`єктами владних повноважень без зміни закону має мати вагомі причини, які мають бути продиктовані перш за все змінами, що відбулись в суспільних відносинах, та інтересами суспільства в цілому. Проте зміна такої практики не має суперечити цілям ЄКПЛ, особливо не може бути перепоною при реалізації права на справедливий судовий розгляд судом, частиною якого є доступ до суду.

При цьому, затримки з відшкодуванням бюджетної заборгованості також ставали предметом аналізу Європейського суду з прав людини.

Так, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Інтерсплав проти України" (від 9 січня 2007 року, заява № 803/02) наголосив на необхідності усунення цієї проблеми як такої, що порушує статтю 1 Першого протоколу до ЄКПЛ. ЄСПЛ зазначив, що заявник мав легітимне очікування на отримання відшкодування ПДВ та компенсації за затримку його виплати, що підпадало під захист права на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу.

Зокрема, ЄСПЛ встановив, що починаючи з квітня 1998 року відшкодування ПДВ систематично затримувалося, попри відсутність заперечень державними органами щодо права заявника на отримання таких сум. Хоча національні суди ухвалювали рішення на користь заявника, податкова служба продовжувала затримувати виплати, що спричиняло надмірний тягар для заявника. ЄСПЛ визнав, що такі дії порушили "справедливий баланс" між інтересами держави та захистом права заявника на володіння майном. Суд також підкреслив, що держава не забезпечила ефективних засобів запобігання чи припинення такої практики, а також не надала жодних підстав для затримок відшкодування та компенсації. Ця ситуація створила стан невизначеності щодо часу повернення коштів, що порушувало права заявника, гарантовані ЄКПЛ.

Таким чином, затримки у відшкодуванні ПДВ та відсутність дієвих механізмів їх усунення призвели до порушення права заявника на мирне володіння майном, закріпленого у статті 1 Першого протоколу до ЄКПЛ. Варто акцентувати увагу також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, де зазначено, що запровадження строків звернення до суду слугує меті досягнення правової визначеності щодо правомірності акта (рішення, дії, бездіяльності) держави в особі її органів; після спливу строків правовідносини набувають ознак стабільності».

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, фактично залишаючи позов без розгляду в частині позовних вимог, що стосувались заборгованості з бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року, за травень 2015 року та червень 2015 року та нарахованої за період пені, наведеному оцінки не надав, фактично залишивши поза увагою як висновки Верховного Суду з означеного питання, зокрема з яких справа направлялась на новий розгляд, так і позицію Позивача, яка була чіткою й зрозумілою й полягала у тому, що він не міг знати про зміну сталої практики в бік скорочення строків, а тому не може нести за це відповідальності.

Отже, наведене вище дає підстави вважати, що суд апеляційної інстанції дійшов належним чином не обґрунтованого висновку про те, що не є поважними наведені підстави пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами, що стосувались заборгованості бюджету з бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року, за травень 2015 року та червень 2015 року та нарахованої за цей період пені.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не надавав оцінки обставинам щодо наявності або відсутності у Позивача правових підстав на відшкодування означених вище сум бюджетного відшкодування, а тому суд не може визнати обґрунтованими доводи Позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, як і не може надавати правову оцінку доводам щодо введення санкцій до ОСОБА_1 як умові, що надає/нівелює право на бюджетне відшкодування Позивачу.

Відтак, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у цій справі, зважаючи на фактичні підстави направлення справи на новий розгляд Верховним Судом, а також з огляду на відсутність у суду касаційної інстанції повноважень щодо встановлення обставин у справі та оцінки доказів Суд дійшов висновку про необхідність передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд наголошує, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, достатніми, належними та допустимими.

4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.

За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Наведене свідчить про те, що Третій апеляційний адміністративний суд порушив норми процесуального права, не виконав належним чином приписів статей КАС України й не врахував відповідних висновків Верховного Суду, а тому, з огляду на приписи статті 353 КАС України, підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах, і, за наслідками їх розгляду прийняти законне і обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись статтями 344, 353, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єнакіївський металургійний завод» задовольнити частково.

Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2025 року.