Справа № 380/12722/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії, -

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо невключення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, до складу місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувались та виплачувались у 2014, 2015 роках грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014, 2015 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, виплату здійснити з урахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що в період з 16.06.2014 року по 23.06.2016 року він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Під час служби йому було нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 та 2015 роки. Однак, при обчисленні розміру цих допомог Відповідачем протиправно не було враховано щомісячну додаткову грошову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 (далі Постанова № 889). Позивач вважає, що така винагорода, з огляду на її щомісячний та постійний характер, є складовою місячного грошового забезпечення та має враховуватись при розрахунку одноразових видів грошового забезпечення. На підтвердження своєї позиції посилається на норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду.

Ухвалою від 25 червня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Вказаною ухвалою Відповідачу встановлено 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення копії ухвали.

Копія ухвали про відкриття провадження вручена Відповідачу 25.06.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в підсистемі «Електронний суд».

Станом на день ухвалення рішення у справі Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав, будь-яких доказів на спростування позовних вимог не надав.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в період з 16.06.2014 року по 23.06.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира автомобільного взводу роти забезпечення комендатури охорони та обслуговування.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.06.2016 року №154 Позивача виключено зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення. Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями витягів з наказів та послужного списку.

З матеріалів справи встановлено, що під час проходження служби Позивачу нараховувалась та виплачувалась грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Так, у листі-відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2025 року за вих. №173/316/пс, наданому на запит Позивача, Відповідач фактично визнав, що до складу місячного грошового забезпечення, з якого Позивачу здійснювався розрахунок грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців» №889 від 22.09.2010 року.

Згідно з довідкою від 06.05.2025 року №1194/25/562, наданою Відповідачем, у 2015 році Позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення в сумі 2 653,31 грн.

Згідно з довідкою від 06.05.2025 року №1194/25/563/пс, у 2015 році Позивачу виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 2 715,54 грн.

Також, у своєму листі від 06.05.2025 року Відповідач повідомив, що відомості щодо виплат за 2014 рік передано на зберігання до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

У зв`язку з цим Позивач звернувся до вказаної архівної установи, за результатами чого отримав архівну довідку №179_2/ВихЗВГ/1023 від 19.06.2025 року. Відповідно до цієї довідки, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік була нарахована та виплачена Позивачу в сумі 2 856,00 грн.

Таким чином, судом встановлено, а Відповідачем не спростовано, що при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 та 2015 роки не враховано щомісячну додаткову грошову винагороду.

Предметом спору у даній справі є правомірність дій Відповідача щодо невизначення вказаної щомісячної додаткової грошової винагороди складовою місячного грошового забезпечення для розрахунку вищезазначених одноразових видів допомоги та, як наслідок, наявність у Позивача права на перерахунок та доплату цих сум.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей принцип правової держави зобов`язує суб`єкта владних повноважень, яким є Відповідач, суворо дотримуватися правових приписів при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення, не допускаючи їх довільного тлумачення чи звуження.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Це положення є фундаментальною гарантією, яка покладає на державу позитивний обов`язок створювати належні умови матеріального забезпечення військовослужбовців, що відповідають високому статусу захисника Вітчизни.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою-третьою статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Ця норма закону має імперативний характер, вона встановлює вичерпну та чітку структуру грошового забезпечення і не може бути змінена чи звужена підзаконними відомчими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Отже, базою для розрахунку цієї допомоги є увесь комплекс щомісячних виплат, що формують грошове забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення у спірний період регулювався Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (далі - Інструкція № 260).

Відповідно до абзацу першого пункту 30.3 розділу ХХХ та абзацу другого пункту 33.3 розділу XXXIII Інструкції № 260, розмір грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою. Цей підзаконний акт, таким чином, лише конкретизує норму Закону, підтверджуючи, що всі щомісячні додаткові види забезпечення мають включатись до розрахунку.

Ключовим для вирішення даного спору є аналіз правової природи виплати, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889. Цією постановою, прийнятою вищим органом виконавчої влади, було установлено «щомісячну додаткову грошову винагороду». Сама назва цієї виплати, надана нормотворцем, прямо вказує на її характер: "щомісячна" визначає періодичність, "додаткова" відмежовує від основних складових (окладів), "грошова винагорода" ідентифікує її як вид заохочення за несення служби в певних умовах, що повністю відповідає визначенню, наведеному в статті 9 Закону № 2011-XII.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що законодавець чітко розмежував щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Ключовою ознакою для віднесення виплати до складу місячного грошового забезпечення є її регулярний, щомісячний та постійний характер. Оскільки вказана винагорода виплачувалась Позивачу систематично, щомісяця протягом тривалого періоду, вона набула ознак постійної складової його грошового забезпечення, на яку він мав законні очікування. Вона не була одноразовою премією за конкретне досягнення, а системною виплатою, пов`язаною з самим фактом проходження служби на відповідній посаді. Відтак, за своєю правовою природою вона є саме тим щомісячним додатковим видом грошового забезпечення у формі винагороди, що має постійний характер, як це визначено статтею 9 Закону № 2011-XII.

Суд відхиляє як безпідставну можливу аргументацію Відповідача, яка могла б ґрунтуватися на положеннях пункту 8 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 року № 595 (далі - Інструкція № 595), де зазначено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Суд наголошує на фундаментальному принципі верховенства права, закріпленому у статті 8 Конституції України, та принципі ієрархії нормативно-правових актів. Закон № 2011-XII як акт вищої юридичної сили встановив структуру грошового забезпечення, а Постанова Кабінету Міністрів України № 889, видана на його виконання, встановила щомісячну виплату, яка за всіма ознаками підпадає під визначення "щомісячного додаткового виду грошового забезпечення". Міністерство оборони України, видаючи Інструкцію № 595, діяло як центральний орган виконавчої влади, повноваження якого полягають у забезпеченні реалізації державної політики, а не в її зміні. Встановивши у відомчому акті норму, яка суперечить закону та акту Уряду, звужуючи при цьому права військовослужбовців, Міністерство оборони України вийшло за межі своїх повноважень, оскільки підзаконний нормативно-правовий акт не може встановлювати чи скасовувати права та обов`язки, встановлені законом.

Ця правова позиція є сталою та неодноразово підтверджена судовою практикою, зокрема, висновками Великої Палати Верховного Суду, які відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковими для врахування судами нижчих інстанцій.

Так, у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17 Велика Палата Верховного Суду чітко зазначила, що щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена Постановою № 889, має постійний характер, входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців та підлягає врахуванню при обчисленні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.

У постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17 Велика Палата Верховного Суду, розв`язуючи колізію між нормами Закону, Постанови КМУ та відомчої Інструкції, вкотре наголосила, що "застосуванню підлягають норми акта, що має вищу юридичну силу, а відтак норми Закону № 2011-XII та Постанови № 889 мають перевагу над положеннями Інструкції № 595".

Отже, дії Відповідача щодо невиконання вимог Закону № 2011-XII та Постанови № 889 та застосування положень відомчої Інструкції, яка їм суперечить, є протиправними. Внаслідок таких дій було порушено право Позивача на отримання в повному обсязі належних йому соціальних гарантій у вигляді грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Це порушене право підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання Відповідача здійснити перерахунок та доплату недоотриманих коштів.

Щодо вимоги про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає, що Порядок виплати такої компенсації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, є частиною єдиного механізму матеріального забезпечення військовослужбовців. Його метою є забезпечення отримання військовослужбовцем "на руки" повної суми нарахованого грошового забезпечення. Оскільки доплата недоотриманих сум допомог є відновленням права Позивача на грошове забезпечення в належному розмірі, то й компенсація податку з цих сум є невід`ємною складовою такого відновлення.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання відзиву, не навів жодних заперечень проти позову та не надав доказів, які б спростовували доводи Позивача та свідчили про правомірність його дій.

За таких обставин, враховуючи наведені норми законодавства та усталену судову практику, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо судових витрат, Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, оскільки спір стосується стягнення грошового забезпечення, що прирівнюється до заробітної плати.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 139, 241-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, до складу місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувались та виплачувались у 2014, 2015 роках грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести перерахунок і виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014, 2015 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, виплату здійснити з урахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20.10.2025 року.

Суддя Коморний О.І.