Справа № 300/3699/25
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" жовтня 2025 р. справа № 300/3699/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 22.11.2024 та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання,
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради (далі відповідач) в якому просить суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради (Відділ з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади міста Івано-Франківська), ЦНАП, від 22.11.2024 про відмову у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про реєстрацію місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , відповідно до заяви від 22.11.2024, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради (Відділ з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади міста Івано-Франківська) здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , шляхом внесення інформації до реєстру територіальної громади, відповідно до поданої заяви від 22.11.2024, за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що 22.11.2024 позивач звернувся до Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради (ЦНАП) із заявою про реєстрацію свого місця проживання та додав до заяви усі необхідні документи. Однак, за результатами розгляду вказаної заяви прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання з посиланням на Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Таке рішення прийнято у зв`язку з тим, що заявник не надав письмову згоду відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. Позивач вважає таку відмову безпідставною, оскільки не реєстрація місця його проживання призводить до порушення ряду законних та конституційних прав. З урахуванням наведеного просить позов задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву (а.с.24-26). У відзиві просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідачем правомірно відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання (перебування), у зв`язку з тим, що заявник не надав письмову згоду відповідного іпотекодержателя або довірчого власника, так як житло за адресою - АДРЕСА_1 , перебуває в іпотеці.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PM-SMEI00/015/2008 від 25/07/2008. Предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира з коморою в підвалі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі продажу квартири. Іпотекодавцем є ОСОБА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Шпаргало О.В. та накладено заборону на відчуження до припинення дії іпотечного договору.
22.11.2024 позивач звернувся до Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради (ЦНАП) із заявою про реєстрацію свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).
За результатами розгляду вказаної заяви прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання з посиланням на абз. 2 п. 3 ст. 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Таке рішення прийнято у зв`язку з тим, що заявник не надав письмову згоду відповідного іпотекодержателя або довірчого власника (а.с.5).
Позивач вважаючи таку відмову безпідставною та такою, що порушує його законні та конституційні права, звернувся до адміністративного суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Суспільні відносини з приводу реєстрації фізичною особою громадянином місця проживання в Україні унормовані, насамперед, приписами Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон України від 05.11.2021 №1871-ІХ), Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (затверджений постановою КМ України від 07.02.2022 №265; далі - Порядок №265).
Так, у розумінні ст.3 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
Частиною 3 ст.1 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ передбачено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.
За наведеними у ч.1 ст.2 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ визначеннями, адреса житла - місцезнаходження житла особи, що включає такі дані (за наявності область, район, місто (село, селище), району в місті, вулиця, номер будівлі (будинку/корпусу/блоку/секції тощо), номер квартири (кімнати тощо); декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, в якому особа постійно або тимчасово проживає; реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
У силу застереження ч.1 ст.4 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).
Аналогічне положення включено законодавцем до п.4 Порядку №265.
Як то визначено ч.2 ст.4 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ, порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
Згідно із ч. 1- 3 ст. 9 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник).
До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:
1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;
2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;
3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);
4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);
5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;
6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
У разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.
У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання (перебування) подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.
Пунктом 11 ч.1 ст.1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (далі - Закон) визначено, що реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання / виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання / зняття з реєстрації місця проживання (перебування) / задекларованого місця проживання / зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.
Згідно з п. 1 ч.1 ст.12 Закону, орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування).
Пунктом 38 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 р. №265 (далі - Порядок №265) визначено, що у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.
Отже, Законом та Порядком №265 передбачено отримання згоди іпотекодержателя при реєстрації місця проживання (перебування) і відмову у цьому у випадку відсутності цієї згоди.
Статтею 19 Конституції України визначено, зокрема, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд не ставить під сумнів право позивача на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні та реєстрації місця проживання (перебування) у квартирі, яка належить власнику. Однак, потрібно враховувати, що відповідач не порушив Закон та Порядок №265 при прийнятті рішення про відмову ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання (перебування), так як відповідач діяв у порядок і спосіб передбачений законом.
Також суд не приймає до уваги доводи позивача про те, згода іпотекодержателя, яка передбачена ст. 9 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", застосовується до кредитних договорів, укладених після набрання чинності Законом №2459-ІХ від 27.07.2022 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану в Україні».
Як зазначалось судом вище, згідно із ч.2 ст.4 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ, порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 38 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) №265 визначено, що у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.
Суд зауважує, що положення цього Порядку щодо необхідності надання іпотекодержателем згоди на реєстрацію місця проживання є чинними як на момент подання позивачем до відповідача заяви про реєстрацію, так і на момент розгляду цієї справи, а відтак доводи позивача щодо безпідставної відмови з огляду на відсутність згоди іпотекодержателя є необґрунтованими та базуються на помилковому тлумаченню норм Закону.
У даному випадку, суд перевіряє чи відповідач, як суб`єкт владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення, діяв на підставі, в межах та у спосіб визначених чинним законодавством.
Також, безпідставними є посилання позивача на те, що умовами договору іпотеки не передбачено отримання письмової згоди іпотекодержателя для реєстрації місця проживання іпотекодавця, оскільки відповідач не є суб`єктом договору іпотеки, сам договір іпотеки не покладає на відповідача жодних обов`язків. При цьому, відповідач як суб`єкт владних повноважень діє виключно у межах та спосіб передбачений законами та Конституцією України, та не може керуватися умовами договору укладеного між третіми особами.
Разом з тим, питання дотримання іпотекодержателем умов договору іпотеки в частині відмови іпотекодавцю у наданні згоди на реєстрацію місця проживання не є предметом спірних правовідносин у цій справі.
Щодо належного відповідача у цій справі суд зазначає наступне.
Частиною 3 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Частиною 1 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
Положенням частини 3 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідач суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (пункт 9 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
За визначенням, наведеним у пункті 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, Управління реєстраційними процедурами Івано-Франківської міської ради є належним відповідачем у справі, оскільки є суб`єктом органу місцевого самоврядування, який здійснює публічно-владні управлінські функції на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.