Справа № 160/9614/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 рокуСправа №160/9614/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21.04.2025р. через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 05.03.2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 05.03.2025 року, надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та вважати його таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із тим, що позивач зайнятий постійним доглядом за хворим батьком з числа осіб з інвалідністю І групи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебуває на військовому обліку як військовозобов`язаний у відповідача, 05.03.2025 року ним було направлено заяву до відповідача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 9 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особа, яка зайнята постійним доглядом за своїм батьком І групи інвалідності, що підтверджується Актом про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 13.08.2024 року, складеного комісією та довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №564322 від 20.02.2024 року. Зазначена заява з додатками була доставлена кур`єром Укрпошти 06.03.2025 року на адресу відповідача та вручена особисто, однак всупереч вимогам чинного законодавства відповідачем так і не розглянуто заяву позивача про надання відстрочки від призову під час мобілізації. Також представник позивача зазначив, що згідно п.60 порядку №560 Комісія вивчає отриману заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. Разом з тим, відповідач на заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповіді не надав. Вказане свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не розгляду заяви позивача про надання йому відстрочки і необхідність покладення на відповідача обов`язку розглянути заяву позивача від 05.03.2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Отже, на переконання позивача, оскільки він має батька з I групою інвалідності, а інші особи, які могли б бути зайняті постійним доглядом за батьком відсутні, оскільки сестра позивача проживає в іншій країні, то у позивача є підстави для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у встановленому законом порядку відповідно до абз.9 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак відповідач ігнорує прийняття та розгляд заяви для оформлення останньому відстрочки, що є порушенням відповідачем права позивача на отримання ним відстрочки та порушенням вимог ст.ст.1, 3,5, 7 Закону України «Про звернення громадян». У відповіді на відзив від 12.05.2025р. позивач послався на ті ж самі обставини та підстави, які були наведені ним у позові, додатково вказав на те, що на момент подання позову відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства у встановлені строки не було розглянуто його заяву від 05.03.2025р. та відповіді по суті не надано, вважає, що його заяву було розглянуто відповідачем тільки після отримання позову, та як наслідок, вважає таку бездіяльність протиправною.

Ухвалою суду від 09.04.2025р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності не розгляду заяви позивача від 05.03.2025р. про надання йому відстрочки, з урахуванням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду разом з адміністративним позовом була направлена та отримана відповідачем у його електронному кабінеті 02.04.2025р. (адміністративний позов) та 11.04.2025р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи згідно до вимог ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.

24.04.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд", відповідач подав відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що відповідачем в строки встановлені чинним законодавством було розглянуто заяву позивача від 05.03.2025 року та прийнято відповідне рішення. Так, за результатами розгляду вказаної заяви позивача комісією було прийнято рішення, оформлене Повідомленням №4/930 від 20.03.2025 року згідно Додатку 7 до Порядку №560. Відповідач, зазначив, що позивачем у своїй заяві від 05.03.2025 року не зазначено про відсутність інших працездатних осіб. Наданий акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), який втратив чинність, містить недостовірну інформацію про відсутність членів сім`ї особи, яка потребує догляду (постійного догляду), які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд. Згідно отриманої інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, було встановлено, що у громадянина ОСОБА_2 (батька позивача) є двоє дітей. На підставі наданих до заяви документів, 20.03.2025 року Комісією було встановлено, що відсутні документи, які підтверджують здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 (батьком) саме позивачем, а не його рідною сестрою. Також, до заяви не надано підтверджуючих документів щодо неможливості здійснення постійного догляду донькою ОСОБА_3 , яка є не військовозобов`язаною, а отже, позивач не довів факт здійснення постійного догляду за батьком. Таким чином, відповідач стверджує, що за результатами розгляду отриманої кореспонденції відповідачем було добросовісно розглянуто заяву позивача від 05.03.2025 року, відповідач діяв у порядку, спосіб та у межах, що визначені Конституцією та законами України, тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із великим навантаженням, перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, що об`єктивно унеможливлювало судовий розгляд справ у згаданий період, ухвалою суду від 20.10.2025р. судовий розгляд даної справи на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України було продовжено до 20.10.2025р.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 20.10.2025р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 15.05.2024 року як військовозобов`язаний, є придатним до військової служби, звання солдат, НОМЕР_1 станом на 14.02.2025р., є учасником бойових дій, про що свідчить зміст копії паспорту позивача серії НОМЕР_2 від 11 листопада 2005р., посвідчення НОМЕР_3 від 09 березня 2023р., військового квитка серії НОМЕР_4 від 06.02.2021р. та інформації, яка міститься у копії його військово-облікового документу (далі ВОД) у мобільному застосунку «Резерв+», наявних у справі.

Позивач у справі, має батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є особою з інвалідністю I групи терміном безстроково та є особою, яка потребує постійного стороннього догляду, який здійснює позивач (його син - ОСОБА_1 ), що підтверджується копіями паспорта батька, довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №564322 від 20.02.2024 року та Акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 13.08.2024 року.

Батько позивача ОСОБА_2 , має двох дітей, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_5 від 05.01.1985р. та серії НОМЕР_6 від 02.07.1988р., наявними у справі.

05.03.2025р. позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою у якій просив вважати його таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як особи, яка здійснює постійний догляд за своїм батьком першої групи інвалідності, та оформити йому довідку про відстрочку, що підтверджується змістом фотокопії наведеної заяви позивача.

Зазначена заява від 05.03.2025р. була направлена позивачем засобами поштового зв`язку Укрпошта 05.03.2025р. та отримана відповідачем 06.03.2025р. про що свідчать фотокопії опису вкладення та накладної № 101 від 05.03.2025р., наявних у справі.

Як зазначив позивач у позові та у відповіді на відзив, на момент подання даного позову до суду (01.04.2025р.) вказана заява позивача від 05.03.2025р. про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідачем не розглянута, відповідне рішення за результатами її розгляду не прийняте.

Позивач, вважаючи протиправною таку бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді його заяви від 05.03.2025р. про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є порушенням його права на отримання відстрочки, звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду цієї адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-ХІІ) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Абзацом 5 статті 1 Закону №3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України "Про оборону України" передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону №3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, згідно із статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до абзацу 9 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі Порядок №560) передбачена процедура надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Відповідно до п. 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Згідно із п. 57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Пунктом 58 Порядку №560 визначено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Відповідно до п. 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.

Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

З аналізу вищенаведених норм права слідує, що до повноважень районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить оформлення військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається в установленому порядку на підставі заяви військовозобов`язаного та доданих підтвердних документів за результатами розгляду якої, спеціально створена комісія РТЦК та СП приймає рішення, яке оформлюється протоколом, про надання або відмову у наданні військовозобов`язаному відстрочки.

При цьому, у разі відмови у наданні відстрочки, військовозобов`язаний повідомляється письмово із зазначенням причин відмови за формою, встановленою додатком 7 до Порядку №560.

Так, із наявних в матеріалах справи копій документів судом встановлено, що позивач засобами поштового зв`язку Укрпошта звернувся до відповідача із заявою від 05.03.2025р. про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 9 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як особа, яка здійснює постійний догляд за своїм батьком першої групи інвалідності, та просив оформити йому довідку про відстрочку, що підтверджується змістом копії наведеної заяви, фотокопіями опису вкладення та накладної № 101 від 05.03.2025р., наявних у справі.

Як свідчить зміст позову, підставою звернення позивача з вказаним позовом, стала саме протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у не розгляді заяви позивача про надання йому відстрочки і необхідність покладення на відповідача обов`язку розглянути таку заяву та прийняти відповідне рішення.

Разом з тим, із наявних в матеріалах справи копій документів, які були додані відповідачем до відзиву на позов, судом встановлено, що вказана заява позивача від 05.03.2025р. про надання йому відстрочки була розглянута відповідачем 20.03.2025р., за результатами її розгляду було прийнято рішення у формі Протоколу від 20.03.2025р. №12 за яким комісією ухвалено рішення про відмову у наданні позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, та оформлено Повідомлення № 4/930 від 20.03.2025р. згідно додатку 7 до Порядку №560, що підтверджується змістом копії згаданого повідомлення наявного у справі.

Тобто, із наведених встановлених судом обставин слідує, що відповідачем було розглянуто заяву позивача про надання йому відстрочки від 05.03.2025р. відповідно до процедури, встановленої Порядком №560, та ухвалено рішення про відмову у наданні позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке було оформлене протоколом від 20.03.2025р. №12, що підтверджується змістом копії Повідомлення № 4/930 від 20.03.2025р.

А отже, із аналізу встановлених вище судом обставин та норм чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала у не розгляді його заяви не відповідають дійсності та спростовуються наведеними вище доказами про розгляд відповідачем заяви позивача за встановленою процедурою та прийняття рішення з оформленням відповідного повідомлення із зазначенням у ньому причин відмови, а тому позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, з урахуванням встановлених судом обставин справи, позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків, визначених Порядком № 560, а саме: не розгляду заяви позивача від 05.03.2025р. про надання відстрочки від призову під час мобілізації, оскільки наведені у позові позивачем доводи спростовуються змістом копії Повідомлення № 4/930 від 20.03.2025р., згідно якого комісією відповідача була розглянута заява позивача та прийнято відповідне рішення за результатами такого розгляду, оформлене протоколом від 20.03.2025р. №12.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення аргументи представника позивача з приводу того, що на момент подання даного позову (01.04.2025р.) всупереч чинного законодавства у встановлені строки відповідачем не було розглянуто його заяву та відповіді не надано, з огляду на те, що ці аргументи спростовуються інформацією, наведеною у Повідомленні №4/930 від 20.03.2025р., у якому зазначено про прийняття рішення у формі протоколу за заявою позивача від 20.03.2025р. за №12, тобто, станом на 01.04.2025р. відповідачем заяву було розглянуто та відповідне рішення було прийнято у встановлені законодавством строки.

Також, судом критично оцінюються доводи та посилання позивача на норми Закону України «Про звернення громадян», оскільки зазначені позивачем норми права не можуть застосовуватися до даних правовідносин, з огляду на те, що відносини з приводу порядку проведення мобілізації та надання відстрочки від призову шляхом подання заяви за відповідною формою регулюються спеціальним Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядком №560.

Інші аргументи позивача та його представника уважно вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 05.03.2025р. з урахуванням встановлених судом обставин у даній справі, суд приходить до висновку, що у ході судового розгляду даної справи наведена бездіяльність з боку відповідача судом не встановлена, а навпаки, спростована змістом копії Повідомлення №4/930 та Протоколу №12 від 20.03.2025р., які містять інформацію про прийняття відповідачем рішення за вказаною вище заявою позивача.

А відтак, у задоволенні згаданих вище позовних вимог, позивачеві слід відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 05.03.2025р. про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», то, з урахуванням того, що судом не встановлено бездіяльності відповідача щодо не розгляду згаданої заяви, оскільки наведені доводи позивача спростовуються змістом копії Повідомлення № 4/930 та Протоколу №12 від 20.03.2025р., які свідчать про розгляд заяви позивача та прийняття відповідного рішення відповідачем, тому у задоволенні зазначених вище похідних позовних вимог позивачеві також слід відмовити.

Окрім того, і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача надати відстрочку позивачеві від призову на військову службу під час мобілізації та вважати його таким, що не підлягає призову, також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, з вищенаведеного слідує, що адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За викладених обставин та враховуючи те, що предметом позову у цій справі є бездіяльність відповідача, яка полягала у не розгляді заяви позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 05.03.2025р., а також спонукання розглянути таку заяву та у даному випадку судом із наданих копій документів було встановлено факт розгляду згаданої заяви відповідачем та прийняття відповідного рішення (протоколу №12 від 20.03.2025р.), то правова оцінка правомірності прийнятого рішення судом не надається у межах заявленого предмету спору (визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача), оскільки це рішення (протокол №12 від 20.03.2025р.) не є предметом спору у ці справі.

А тому, суд приходить до висновку, що і позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати позивачеві відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації (дискреційні повноваження відповідача), без перевірки судом правомірності та законності прийнятого рішення (протоколу від 20.03.2025р.), яке має бути предметом спору у іншій справі, у межах предмету цього спору, не можуть бути задоволені.

За викладених обставин, у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору понесених позивачем згідно квитанції ID: 9251-9982-6444-0959 від 01.04.2025 в сумі 1211,20 грн., суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, тому такі судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, п.1 ч.1 ст.238, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва