Справа № 320/57430/24
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року № 320/57430/24

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючої - судді Діски А. Б.,

суддів: Жукової Є.О., Кочанової П. В.,

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, про визнання протиправною та скасування постанови в частині,

в с т а н о в и л а:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яким абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 викладено у наступній редакції: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах:».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що наказом Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» від 28.02.2023 №27/ОС-23 її звільнено зі служби за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням, при цьому її вислуга у календарному обчисленні становила 19 років 9 місяців 9 днів, а у пільговому - 25 років 7 місяців 7 днів. Попри це Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовило у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач звернулась до Харківського окружного адміністративного суду, однак суд відмовив у задоволенні позову, пославшись на постанову Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», якою внесено зміни до постанови №393 від 17.07.1992.

Позивач вважає, що підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яким абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 викладено у наступній редакції: « 3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах:» є протиправним, оскільки ним незаконно звужено зміст права на пільгове обчислення вислуги років, що прямо передбачене Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пов`язане зі спеціальним статусом служби. Таким чином, на думку позивача, Кабінет Міністрів України, вийшовши за межі своїх повноважень, фактично змінив законодавче регулювання, що суперечить статтям 17, 19 і 41 Конституції України та призвело до безпідставної відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Крім того, позивач додає, що оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 не відповідає Правилам підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 №870, зокрема пункту 13 щодо обов`язковості зазначення мети прийняття акта та/або акту законодавства, відповідно до якого або на виконання якого проект приймається. Пункт 5 цих Правил встановлює загальні вимоги до підготовки проектів актів, а пункт 24 - обов`язковість надання пояснювальної записки, узгодження з відповідними органами та висновків правової експертизи. У випадку постанови №119 вказана мета є формальною і стосувалася лише поширення норм постанови №393 від 17.07.1992 на осіб начальницького складу НАБУ та осіб зі спеціальними званнями БЕБ, без обґрунтування фактичної необхідності внесення змін та правової основи для обмеження пільгового обчислення вислуги років для інших категорій осіб. Позивач звертався за наданням пояснювальної записки до проекту цієї постанови, довідок про його погодження та висновків міністерств щодо правової експертизи, проте отримав інформацію, що підтверджує формальний та необґрунтований характер її прийняття.

Позивач також вказує, що висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проєкту постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» є неповним і не узгоджується з головною метою зазначеного проєкту. У висновку правової експертизи вказано, що підставою для схвалення акта є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який у статті 17 передбачає, що порядок обчислення вислуги років і визначення пільгових умов призначення пенсій встановлюється Кабінетом Міністрів України. Однак ця норма делегує Уряду лише право затвердити порядок обчислення, а не змінювати умови та норми пенсійного забезпечення, які визначаються виключно законом. Відповідно до частини третьої статті 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону або Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пояснювальна записка до проєкту постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 не містить посилань на жоден закон, який би змінював Закон №2262-XII у частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення чи застосування. Водночас нормативні акти, на які посилається пояснювальна записка не встановлюють і не змінюють правового регулювання зазначених питань, оскільки стосуються виключно поширення дії постанови Кабінету Міністрів України №393 на окремі категорії службовців НАБУ і БЕБ. Зазначене, як вказує позивач, свідчить про незаконність оскаржуваної постанови та порушення процедурних вимог, встановлених законодавством.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №320/57430/24. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження колегією суддів під головуванням судді Діски А.Б., призначено в справі підготовче судове засідання на 07.04.2025.

24.03.2025 до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України, зі змісту якого вбачається незгода відповідача з доводами позивача. Відповідач вважає доводи позивача про незаконність підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 безпідставними. Зазначені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» мали виключно уточнювальний характер і не змінювали умов призначення пенсій за вислугу років. Постанова № 119 лише гармонізувала порядок обчислення пільгової вислуги з положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у зв`язку із внесенням до нього змін, зокрема щодо поширення його дії на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України та осіб зі спеціальними званнями Бюро економічної безпеки України.

Кабінет Міністрів України, стверджує, що діючи відповідно до статей 19, 113 і 116 Конституції України та статей 2 і 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», мав належні повноваження для ухвалення оскаржуваної постанови. Постанова № 119 була розроблена з дотриманням вимог Регламенту Кабінету Міністрів України, погоджена без зауважень усіма заінтересованими органами, зокрема Міністерством фінансів, Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством юстиції, Пенсійним фондом України, а також схвалена Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини. Вона є результатом узгодженої нормотворчої діяльності та не порушує жодних прав позивача. Враховуючи відсутність протиправності в діях Уряду та наявність законних підстав для прийняття постанови № 119, вимоги позивача є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач послався на усталену судову практику Верховного Суду щодо оцінки законності нормативно-правових актів. Зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 817/429/16 та від 16 липня 2020 року у справі № 826/13664/18 зазначено, що недотримання окремих процедурних вимог при прийнятті нормативно-правового акта може бути підставою для визнання його незаконним лише у випадку, якщо такі порушення призвели до ухвалення протиправного за змістом акта. Якщо ж акт відповідає вимогам чинного законодавства і є обґрунтованим за суттю, окремі процедурні недоліки не впливають на його правомірність. Відповідач наголосив, що постанова Кабінету Міністрів України № 119 була ухвалена у межах наданих повноважень, із дотриманням визначеної процедури та відповідає чинному законодавству, а тому підстав для її скасування немає.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2025, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 02.06.2025.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 відкладено судове засідання у справі на 26.06.2025.

Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, позивачка у судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання, відповідно до якого просила суд проводити судовий розгляд без її участі. Відповідач, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просив суд відмовити у задоволенні позову. Колегія суддів ухвалила закінчити дослідження обставин справи. Суд з`ясував позицію відповідача щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Зважаючи на думку відповідача, колегія суддів ухвалила перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Наказом Державною Установою «Олексіївська виправна колонія № 25» № 27/ОС-23 від 28.02.2023 року звільнено позивача зі служби за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно з наказом № 27/ОС-23 від 28.02.2023 вислуга років позивача на день звільнення становить: в календарному обчисленні - 19 років 09 місяць 09 днів; у пільговому обчисленні - 25 років 07 місяці 07 день.

Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення від 27.07.2023, яким відмовлено у задоволенні заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років.

Не погодившись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області позивач звернулась до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27.07.2023 про розгляд заяви щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби на пільгових умовах; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 01.03.2023 відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби на пільгових умовах.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 в адміністративній справі №520/32280/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2024 апеляційну скаргу представника позивача залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 по справі № 520/32280/23 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пункт 3 Порядку № 393 діяв в новій редакції Постанови № 119, якою не передбачено можливості зарахування до календарної вислуги років, наявність якої надає право особі на призначення пенсії за вислугу років, пільгових років служби позивача. Із матеріалів справи встановлено, що вислуга років позивача становить: в календарному обчисленні - 19 років 09 місяць 09 днів; у пільговому обчисленні - 25 років 07 місяці 07 день.

Таким чином, у ході судового розгляду встановлено, що вислуга років позивача у календарному обчисленні є недостатньою для призначення пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Отже, правові підстави для призначення їй пенсії за вислугу років відсутні.

Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції покликався на висновок, сформований Верховним Судом у постанові від 11.09.2023 у справі № 480/4827/22, у якій, серед іншого, Суд вказав, що для призначення пенсії за вислугу років за Законом №2262-ХІІ календарна вислуга років могла бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Постанови № 393 у редакції, чинній до внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 16.02.2022.

У межах даної адміністративної справи позивач, зазначаючи, що відмова суду Другого апеляційного адміністративного суду постановою від 26.04.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 ґрунтується на постанові Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яка, на думку позивача, фактично змінила правове регулювання щодо врахування пільгової вислуги років при призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», звернулася з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яким абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 викладено у наступній редакції: « 3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах:».

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», зокрема відповідно до підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 викладено у наступній редакції: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах».

Вважаючи підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» протиправним, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади тощо.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (далі Закон №794-VII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №794-VII (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

За приписами пункту 3 частини першої статті 2 Закону №794-VII до основних завдань Кабінету Міністрів України належить, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

Відповідно до статті 3 Закону №794-VII діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно з приписами частини першої - третьої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд України у пункті 2.1 рішення від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначив, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

У рішенні від 02 березня 1991 року №2-рп/99 Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, проаналізувавши вказані норми в сукупності, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою, повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), оскільки право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають виключно члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, зокрема, які перебували на військовій службі є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до приписів статті 17-1 Закону № 2262-ХІІ (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з вищенаведених приписів законодавства вбачається, що законодавець делегував Уряду повноваження, зокрема на встановлення порядку обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ.

Так, з метою врегулювання порядку обчислення вислуги років, призначення і виплати пенсій та грошової допомоги особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі Постанова №393, Порядок №393).

Разом з цим, 19.02.2022 набрала чинність постанова Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. №393» (далі - Постанова №119). Зокрема, підпунктом 1 пункту 5 Постанови №119 абзац перший пункту 3 Постанови №393 був викладений у наступній редакції: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах».

Вирішуючи питання про правомірність оспорюваної постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393», а саме підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», суд зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 1 Закону №2262-ХІІ особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Умови призначення пенсій за вислугу років визначені статтею 12 Закону №2262-ХІІ.

Такими умовами є наявність у військовослужбовця (іншої особи, яка має право на пенсію за цим Законом) необхідної календарної вислуги. В даному випадку 25 років календарної вислуги.

Окремо передбачено, що пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку військовослужбовця.

Інших умов призначення пенсії за вислугу років Законом №2262-ХІІ не передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону №2262-ХІІ при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04 квітня 2006 року №3591-IV Закон №2262-ХІІ доповнено статтею 17-1, якою врегульовано порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом.

Цією статтею передбачено, що Порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог Закону №2262-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 17.07.1992 №393, якою затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей.

Пунктом 3 Порядку №393, зокрема, було передбачено, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах участь у бойових діях у воєнний час - один місяць служби за три місяці.

Таким чином, з часу затвердження у 1992 році пунктом 3 Порядку №393 було передбачено умови пільгового зарахування вислуги років в цілях обчислення вислуги років для призначення пенсії за вислугу років військовослужбовців.

Верховний Суд з метою забезпечення єдності та сталості судової практики неодноразово висловлювався щодо застосування положень Закону №2262-ХІІ та Порядку №393 з питань пільгового обчислення календарної вислуги років.

Так, вирішуючи справу №805/3923/18-а Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 дійшов наступного висновку: «...основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон №2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку…».

У постанові від 14.04.2021 у справі №480/4241/18 Верховний Суд дійшов таких висновків: «…Закон №2262-ХІІ як єдину, обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги). При цьому, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи. Визначення у Законі №2262-ХІІ вислуги саме в календарних роках передбачає обов`язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буде відповідати правилу, закріпленому в частині 4 статті 17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги. Таким чином, передбачена Законом №2262-ХІІ календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). В свою чергу, передбачені статтею 17-1 Закону №2262-ХІІ пільгові умови призначення пенсій відповідно до Порядку 393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років. При цьому, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах. Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ.».

Отже, до 16 лютого 2022 абзац перший пункту 3 Порядку №393 звучав наступним чином: «До вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах…».

Такий зміст цієї норми вказував на те, що пільгове обчислення вислуги років передбачене в цілях саме призначення пенсії, що відповідало вимогам статті 17-1 Закону №2262-ХІІ, на виконання якої і було затверджено Порядок №393.

Водночас, постановою від 16 лютого 2022 року №119 Кабінетом Міністрів України до Порядку №393 внесено зміни. Так, підпунктом 1 пункту 5 постанови №119 абзац перший пункту 3 постанови №393 був викладений у наступній редакції: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах:».

Відтак, унаслідок внесення Кабінетом Міністрів України змін, передбачених постановою від 16 лютого 2022 року № 119, з 19 лютого 2022 року було скасовано зарахування відповідних періодів служби до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах. Натомість запроваджено інший підхід - зарахування цих періодів лише для визначення розміру пенсії на пільгових умовах, що фактично змінило правове регулювання механізму пільгового пенсійного забезпечення осіб, звільнених зі служби.

Отже, такими змінами запроваджено пільгове зарахування вислуги років уже в цілях визначення розміру пенсії.

Водночас, умови призначення пенсії та визначення її розміру є самостійними та різними за своїм змістом правовими процедурами, які відбуваються у чітко визначеній послідовності.

Так, спочатку встановлюється наявність у військовослужбовця права на пенсію та його відповідність умовам, визначеним законом для її призначення, зокрема, наявність необхідної календарної вислуги років. Лише після цього, у разі підтвердження такого права, здійснюється визначення розміру пенсії з урахуванням видів служби, що можуть бути зараховані на пільгових умовах.

Отже, якщо особа не відповідає встановленим умовам для призначення пенсії, питання щодо визначення її розміру не може бути предметом розгляду, оскільки саме право на пенсію ще не виникло.

Виключний перелік умов призначення пенсії за вислугу років передбачено статтею 12 Закону №2262-ХІІ і такі умови полягають власне у встановленні наявності необхідної вислуги років.

Визначення розміру пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону №2262-ХІІ не належить до умов призначення пенсії за вислугу років.

Своєю чергою, визначення розміру пенсії унормовано статтею 13 Закону №2262-ХІІ, якою не передбачено такого поняття як «пільгове визначення розміру пенсії за вислугу років».

Також слід зазначити, що ні статтею 12, ні іншими положеннями Закону України №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Кабінет Міністрів України не був уповноважений визначати пільгові умови для визначення розміру пенсії за вислугу років. Натомість, стаття 17-1 цього Закону прямо наділяє Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок визначення пільгових умов саме призначення пенсій за вислугу років. На виконання цієї норми Уряд прийняв постанову від 17 липня 1992 року №393, якою було затверджено відповідний порядок.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 зазначений порядок було змінено: Уряд скасував пільгові умови призначення пенсій, замінивши їх пільговими умовами визначення розміру пенсій. Унаслідок цього військовослужбовці та інші особи, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-XII, фактично були позбавлені можливості пільгового обчислення вислуги років, а відтак -і права на призначення пенсій на пільгових умовах.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, встановивши постановою від 16.02.2022 №119 пільгові умови визначення розміру пенсії за вислугу років, замість пільгових умов призначення пенсії, Кабінет Міністрів України вийшов за межі наданих йому повноважень, визначених Законом №2262-ХІІ.

Аналогічні висновки викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі № 640/13694/22, у якій судом задоволено апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України та Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 у справі №640/13694/22 скасовано. Прийнято по справі №640/13694/22 нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування пунктів постанови задоволено. Визнано протиправними та нечинними:

-пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393»;

- підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393»;

- пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393»;

- пункт 7 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393».

Зважаючи на наведені вище законодавчі приписи, висновки Верховного Суду (постанова від 27.03.2020 року у справі №569/727/17; постанова від 14.04.2021 року у справі №480/4241/18) та Конституційного Суду України (Рішення від 06.04.2022 року №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) (справа про посилений соціальний захист військовослужбовців); Рішення від 12.10.2022 №7-р(II)/2022 у справі №3-102/2021 (231/21, 415/21) (щодо соціальних гарантій для захисників і захисниць України); Рішення від 20.12.2016 №7-рп/2016 у справі №1-38/2016), колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що внесення Кабінетом Міністрів України постановою від 16 лютого 2022 року №119 змін до Порядку №393 призвело до звуження соціальних гарантій військовослужбовців та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ, в частині права на пенсійне забезпечення.

Крім того, внаслідок скасування порядку визначення пільгових умов призначення пенсій залишились невиконаними вимоги статті 17-1 Закону №2262-ХІІ, якими Кабінет Міністрів України зобов`язаний встановити такий порядок, що також обмежує соціальні права військовослужбовців та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ.

У контексті справи №640/13694/22 колегія апеляційного суду відмічає, що право на пільгове обчислення вислуги років регулювалось не лише Порядком №393 і не лише для цілей Закону №2262-ХІІ.

Так, на сьогодні продовжують діяти положення Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», яким передбачено пільгове обчислення вислуги років для призначення пенсій осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби (Закон №2713-IV).

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону №2713-IV особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.

За змістом наведеної норми пільговий залік вислуги років передбачено саме для призначення пенсії, а не для визначення її розміру.

Підсумовуючи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що внаслідок внесених до Порядку №393 змін поняття пільгового обчислення вислуги років військової служби зазнало викривлення, а його значення для військовослужбовців нівелювалось, оскільки зміст оновленої «пільги» полягає в розмірі пенсії, до якої військовослужбовцю ще потрібно дослужити.

У той час як до внесених постановою від 16 лютого 2022 року №119 змін до Порядку №393 пільгове обчислення вислуги років дозволяло військовослужбовцю вийти на пенсію «достроково», що за своїм змістом, зважаючи на ризики і небезпеку, з якими пов`язана військова служба, до того ж в умовах воєнного стану, і було реальною пільгою, яка вирізняла військову службу з поміж інших видів служби.

Наголошено, що повноваження Кабінету Міністрів України не можна ототожнювати із правом скасовувати законні сподівання на призначення та виплату пенсії за вислугу років на пільгових умовах.

Щодо доводів позивача про порушення Кабінетом Міністрів України при прийнятті оскаржуваного пункту процедурних вимог, встановлених законодавством, суд зазначає наступне.

Зі змісту статті 17-1 Закону №2262-ХІІ слідує, що Кабінет Міністрів України уповноважений виключати пільгові умови призначення пенсій для осіб, які не проходили службу в умовах, які б давали право на пільгове призначення пенсії.

Стаття 6 Конституції України, закріплюючи одну з найважливіших засад правової держави принцип поділу влади, одночасно визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених у статтях 85, 87 Конституції України.

Згідно з приписами статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року №950 затверджений регламент Кабінету Міністрів України.

Регламент встановлює у числі іншого порядок підготовки рішень Кабінету Міністрів України. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 параграфа 50 Регламенту, до проекту акта Кабінету Міністрів України додається пояснювальна записка. Згідно з формою пояснювальної записки (міститься у Додатку 4 Регламенту), пояснювала записка у числі іншого повинна містити мету, обґрунтування необхідності прийняття акта, основні положення проєкта акту.

У свою чергу, пояснювальна записка до проєкту оспорюваної Постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 не містить жодного посилання на ті положення, які фактично змінюють порядок обчислення вислуги років, а також не визначає мету та обґрунтування необхідності таких змін.

Натомість, із тексту пояснювальної записки вбачається, що єдиною задекларованою метою прийняття Постанови №119 є поширення дії Закону України №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України (НАБУ) та осіб зі спеціальними званнями Бюро економічної безпеки України (БЕБ). Таким чином, зміни, які фактично були внесені цією постановою, виходять за межі зазначеної мети та не узгоджуються із заявленими цілями її прийняття, що свідчить про їх необґрунтованість і протиправність.

Аналогічні висновки викладені у вищезгаданій постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі № 640/13694/22. Зокрема, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що під час підготовки проєкту оспорюваних змін був порушений Регламент Кабінету Міністрів України, оскільки у пояснювальній записці до проєкту змін не були викладені мета та обґрунтування необхідності їх внесення. Кабінетом Міністрів України не оприлюднені дані щодо мети, яку він переслідував під час зазначеного втручання. У зв`язку з цим, відсутня можливість встановити, чи було здійснено це втручання в інтересах суспільства.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України №393, з урахуванням внесених до неї Постановою №119 змін, містить норму, яка регулює врахування пільгової вислуги років лише при визначенні розміру пенсії, проте не містить положень щодо врахування пільгової вислуги років при набутті права на призначення пенсії, а також не містить заборони щодо її врахування при призначенні пенсії.

З урахуванням наведеного, суд визнає обґрунтованими доводи позивача про протиправність підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яким абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 викладено у наступній редакції: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах:».

Водночас, суд звертає увагу, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі №640/13694/22 вже визнано оскаржуваний позивачем підпункт протиправним та нечинним. З огляду на принцип res judicata та обмеження, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, а саме: частиною другою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може повторно визнавати протиправним акт, який уже був оскаржений і визнаний таким в чинному рішенні суду. Тобто правова позиція щодо протиправності цього підпункту вже сформована і підлягає обов`язковому врахуванню судами.

Враховуючи обставини справи та положення чинного законодавства, суд зазначає, що спірний підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 року №119 уже був предметом розгляду у справі №640/13694/22, де Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 28.08.2025 визнав його протиправним та нечинним.

З огляду на це, питання про правомірність оскаржуваного підпункту вже вирішено компетентним судом, а його правова оцінка набрала законної сили та підлягає обов`язковому врахуванню судами при розгляді аналогічних позовів. Відтак, повторне встановлення протиправності цього ж підпункту не передбачене законодавством та не є підставою для задоволення нового позову.

Відтак, з огляду на принципи остаточності судових рішень та правової визначеності, суд вважає позов необґрунтованим і відмовляє у його задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и ла:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування постанови в частині - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів.

Головуюча суддя Діска А.Б.

Судді: Жукова Є.О.

Кочанова П.В.