Справа № 320/21836/23
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2. Розглянувши зазначену справу, Київський окружний адміністративний суд ухвалив рішення від 21 березня 2024 року, яким позов задовольнив.
3. За наслідком апеляційного перегляду справи Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову від 05 червня 2024 року, якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.
4. З такими судовими рішеннями не погодився відповідач й оскаржив їх у касаційному порядку.
6. Після закінчення касаційного розгляду справи за вищевказаною касаційною скаргою Департаменту до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне об`єднання «Мрія», як особи, яка не брала участі у справі, але яка вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
9. Ухвалюючи таку постанову, Верховний Суд виходив з того, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає право особи подати апеляційну/касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене за результатами розгляду спору у правовідносинах, учасником яких є заявник, або у якому містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, зважаючи на предмет і підстави позову.
10. Взявши до уваги обставини справи, яка розглядалась, Верховний Суд виснував, що судовим рішенням у цій справі вирішене питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків, зокрема, ТОВ «Будівельне об`єднання «Мрія», яке не брало участі у справі.
11. Констатувавши наявність у ТОВ «Будівельне об`єднання «Мрія» права на касаційне оскарження ухвалених у цій справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, а також керуючись нормами пункту 4 частини третьої статті 353 та частиною третьою статті 357 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд вважав, що подану зазначеним Товариством касаційну скаргу належить розглянути по суті та задовольнити.
12. Вищенаведені висновки Верховного Суду, на мою думку, є помилковими й не ґрунтуються на дотриманні норм процесуального права, у зв`язку з чим та в порядку частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України вважаю за необхідне викласти окрему думку.
13. Так, в адміністративному судовому процесі право на касаційне оскарження регламентоване статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за приписами частини першої якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
14. Частина шоста цієї ж статті визначає, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. У разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
15. Юридичний аналіз вищевикладених приписів законодавства засвідчує, що право на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції, ухваленого в адміністративних справах, не є абсолютним і може бути реалізоване лише у випадках, встановлених законом. Таке право надається учасникам справи, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, лише після апеляційного перегляду справи.
16. Поряд із цим, процесуальний закон уточнює, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може оскаржити рішення суду першої інстанції в касаційному порядку, лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.
17. Отже касаційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана особою, яка не брала участі у справі, виключно за умови, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та після апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою такої особи, оскільки саме суд першої інстанції визначає суб`єктний склад учасників справи.
18. Виключенням з цього правила є лише той випадок, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, було ухвалене безпосередньо судом апеляційної інстанції.
19. Іншого правового регулювання процесуальний закон не містить й не передбачає жодних інших винятків щодо права на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції для осіб, які не брали участі у розгляді справи, у тому числі й у випадку подання касаційних скарг в порядку статті 357 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто після закінчення касаційного розгляду справи.
20. Це означає, що особа, яка не була присутня під час касаційного розгляду справи й подала касаційну скаргу в порядку статті 357 Кодексу адміністративного судочинства України, користується однаковим обсягом процесуальних прав та обов`язків й повинна мати право на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції відповідно до Конституції та законів України.
21. Надання ж переваги у праві на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції особам, які не брали участі у справі, однак подали касаційну скаргу в порядку статті 357 Кодексу адміністративного судочинства України, суперечитиме засаді (принципу) судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, закріпленій у пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України, статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пункті 2 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та деталізованій у статті 8 цього ж Кодексу.
28. Окрім цього, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях сформував усталену практику про те, що: право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі; умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
30. Водночас, відповідно до частини п`ятої статті 355 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
31. Тому перегляд остаточних і таких, що набрали законної сили, судових рішень за вищевказаних обставин без вагомих на те причин й аргументів, які б вказували на наявність виключного випадку для повторного розгляду справи, суперечить таким принципам правовладдя як правова визначеність та остаточність судових рішень, які набрали законної сили і не можуть бути переглянуті (Res judicata).
Суддя Наталія КОВАЛЕНКО