Справа № 420/4972/25
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/4972/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року, прийнятого в порядку письмового провадження без повідомлення сторін суддею Хлімоненковою М.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року за Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) із вимогами:

- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (виплати грошового забезпечення та компенсації неотриманого речового майна) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 сплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплати грошового забезпечення та компенсації неотриманого речового майна) за період з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що у день звільнення зі служби (03.01.2025 року) Відповідач не виплатив йому всіх належних при звільненні сум. Лише 15.01.2025 року та 17.01.2025 року на особистий банківський рахунок Позивача від Відповідача надійшло 163 255, 81 грн. (компенсація відпусток та одноразова грошова допомога при звільненні), 12 391, 94 грн. (грошове забезпечення за січень 2025 року) та 33 640, 82 грн. (компенсація неотриманого речового майна). Оскільки Відповідач не провів повного розрахунку при звільненні з військової служби, Позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо проведення несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;

- визнано протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу за час затримки проведення розрахунку при звільненні;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року у розмірі 11 844, 14 грн.;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визначення загального розміру середнього заробітку, який підлягає нарахуванню й виплаті Позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, а саме у розмірі 11 844, 14 грн. за період з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року, оскільки, визначаю загальну суму середнього заробітку, судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин принцип співмірності, критерії/способи яких викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .

На підставі наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03.01.2025 року № 5-ОС «Про особовий склад», ОСОБА_1 (П-044336), інспектора прикордонної служби 1 категорії четвертого відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А), звільненого у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непрацездатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 02.01.2025 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з указаним вище наказом, Позивачу належало при звільненні та виключенні зі списків та всіх видів забезпечення виплатити відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік за 40 календарних днів, невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік за 15 календарних днів, невикористану щорічну основну відпустку за 2024 рік за 45 календарних днів, а також відповідно до пп. 1 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

15.01.2025 року та 17.01.2025 року на картковий банківський рахунок Позивача Відповідач перерахував грошові кошти: 12 391, 94 грн. (заробітна плата), 163 255, 81 грн. (грошове забезпечення) та 33 640, 82 грн (компенсація неотриманого речового майна).

З огляду на несвоєчасно проведений остаточний розрахунок при звільненні, Позивач звернувся до Відповідача із листом з вимогою виплатити середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року (день фактичного розрахунку). Втім, Відповідач середній заробіток за час затримки розрахунку з Позивачем при звільненні не сплатив.

Вважаючи такі дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову з огляду на те, що на день виключення Позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, Відповідачем не було проведено повного розрахунку при звільнені, у зв`язку із чим Позивач відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку. При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає нарахуванню й виплаті Позивачу за затримку повного розрахунку при звільнені, суд першої інстанції погодився із таким, наведеним Позивачем у позові, що становить 11 844, 14 грн..

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено колегією суддів, в межах даної справи спір виник у зв`язку із не виплатою на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок несвоєчасного повного розрахунку при звільненні.

Перевіряючи правомірність та законність дій Відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими Позивач пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія враховує наступне.

Так, як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В даному випадку, Позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року включно.

Між тим, колегія суддів зазначає, що військовослужбовцю, станом на день виключення зі списку особового складу військової частини мають виплатити усі належні йому кошти, пов`язані з проходженням військової служби.

В свою чергу, із зібраних матеріалів у справі вбачається, що останнім днем служби Позивача є 03.04.2023 року.

При цьому, як зазначено вище, остаточний розрахунок Відповідачем було проведено лише 17.01.2025 року, що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку Позивача.

Відтак, враховуючи вищевикладені положення КЗпП України, Позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення по день фактичного розрахунку, а саме за період з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року включно.

З іншого боку, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував на помилковості висновків про передчасність позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за ст. 117 КЗпП України, у випадку коли вона заявлена одночасно з вимогою про стягнення з роботодавця на користь працівника сум, які належали особі при звільненні.

Тобто, установивши, що працівникові не виплачено належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за період затримки розрахунку.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.10.2021 року по справі № 640/14764/20, від 06.07.2023 року по справі № 580/3240/19, від 26.04.2024 року по справі № 380/1169/20.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначеного правового висновку.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія виходить з наступного.

Натомість, положеннями спеціальних нормативно правових актів, зокрема Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, не встановлено механізму обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому до застосування у цій частині підлягають положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100).

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Перевіривши наведений у позові розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2025 року по 17.01.2025 року включно, колегія суддів погоджується з ним та вважає його вірним, зробленого у відповідності до Порядку № 100, що становить 11 844, 14 грн..

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають до задоволення.

При цьому, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав Позивача у межах спірних правовідносин є стягнення на його користь обрахованої вище суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно доводів Відповідача щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у постанові від 06.12.2024 року по справі № 440/6856/22 Верховний Суд, проаналізувавши попередні висновки судів касаційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 року № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Така позиція була обумовлена також тим, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягали застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У той же час, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності, та одночасно шляхом внесення змін до ст. 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями, усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку.

Таким чином, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить враховувати норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Стосовно періоду з 19.07.2022 року слід також враховувати положення чинної редакції ст. 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Таким чином, колегія суддів зазначає про помилковість доводів Відповідача щодо застосування принципу співмірності у спірних правовідносинах.

Отже, твердження апелянта про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко