Справа № 320/11223/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року справа №320/11223/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Узбекистану ОСОБА_2 з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого листом від 18.10.2022р. №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22;

- зобов`язати відповідача прийняти та розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно встановленої процедури.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк усунення недоліків позову, протягом якого позивачу необхідно було надати копію паспорту громадянина громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нотаріально посвідченим перекладом на українську мову (з копією для відповідача); копію листа Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 18.10.2022р. №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.11.2022 позивач особисто звернувся до відповідача з клопотанням щодо отримання статусу біженця або особи, як потребує додаткового захисту, однак йому було відмовлено у прийнятті заяви з причин порушення міграційного законодавства без надання будь-якої письмової відмови.

Позивач стверджує, що відповідач не здійснив жодних дій, передбачених чинним законодавством та нормативними актами, зокрема Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не було проведено реєстрацію особи в журналі реєстрації, не здійснено перевірку дотримання порядку звернення, не з`ясовано фактичну адресу проживання, не проведено перевірку наявності підстав для відмови, не оформлено рішення про відмову у встановленому порядку, не видано письмового повідомлення про відмову із зазначенням підстав, не роз`яснено порядок оскарження, а також не внесено відповідних записів до журналу реєстрації.

Позивач наголошує, що підставою для відмови у прийнятті заяви відповідачем було порушення строку перебування на території України, однак така підстава не передбачена частиною 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Відповідно до зазначеної норми відмова у прийнятті заяви можлива лише у випадках, коли заявник видає себе за іншу особу або якщо йому раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності відповідних умов, і ці умови не змінилися. Позивач стверджує, що жодна з цих підстав у його випадку не мала місця.

Крім того, позивач посилається на положення статті 19 Конституції України, яка зобов`язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Позивач також наводить норми статей 2, 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, які визначають критерії правомірності дій суб`єкта владних повноважень та способи захисту порушених прав. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача порушує його право на ефективний засіб юридичного захисту, гарантований статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати відповідача прийняти таку заяву відповідно до встановленої законом процедури, а також скасувати рішення, оформлене листом від 18.10.2022 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22, як таке, що не відповідає вимогам законодавства.

27.04.2023 через канцелярію суду позивачем подано заяву про зміну позовних вимог від 27.04.2023, в якій ОСОБА_2 просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого листом від 28.11.2022 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти та розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно встановленої законом процедури.

28.04.2023 позивачем до суду надано докази усунення недоліків позову, дослідивши які суд дійшов висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 19.04.2023 та усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі.

До позовної заяви позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено, що справа буде розглядатися одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано докази по справі від відповідача: копію заяви позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із усіма доданими документами; копії всіх інших заяв, скарг, звернень, запитів, з якими звертався позивач до відповідача з питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту та надані відповіді; копію листа від 28.11.2022 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22 разом із заявою чи скаргою від 04.11.2022; копію листа від 18.10.2022р. №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22 разом із заявою, на яку надавалась ця відповідь; копію Положення про Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області. Запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Згідно з довідкою про доставку електронного листа від 21.05.2023 копію ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 доставлено відповідачу в його електронний кабінет 19.05.2023.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, витребувані ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 документи не надав.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в частині позовних вимог про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти та розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно встановленої процедури - залишено без розгляду.

Згідно з частиною 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан.

ОСОБА_2 прибув на територію України 08.02.2019 з метою працевлаштування, а також захисту від переслідувань, яких він зазнавав в Республіці Узбекистан. Протягом певного періоду він легально перебував на території держави, однак згодом його статус іноземця втратив чинність у зв`язку із закінченням строку дії дозволу на тимчасове проживання. Позивач не залишив територію України, мотивуючи це загрозою переслідування у країні походження, що, за його словами, пов`язано з його віднесенням до меншості.

У вересні 2022 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області з наміром подати заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак отримав відмову.

02.11.2022 позивач повторно звернувся до відповідача з проханням прийняти його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зі слів позивача, посадові особи управління відмовили у прийнятті заяви без оформлення письмового рішення, не провели реєстрацію звернення, не надали роз`яснень щодо причин відмови та не повідомили про можливість оскарження. Позивач зазначає, що його звернення не було зафіксовано у журналі реєстрації, не було здійснено перевірку дотримання порядку звернення, не з`ясовано фактичну адресу проживання, не оформлено рішення про відмову у встановленому порядку, не видано письмового повідомлення про відмову із зазначенням підстав, не роз`яснено порядок оскарження, а також не внесено відповідних записів до журналу реєстрації.

04.11.2022 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо звернення позивача із заявою при визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У відповідь на цю заяву відповідач надав лист від 14.11.2022 №8010.7-34171/80.1-22, в якому повідомив, що листом від 08.09.2022 №Т-1838/6/8010-22/8010.7.1.1/3519-22 уже роз`яснив позивачу порядок звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідь на скаргу позивача від 04.11.2022, подану до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, відповідачем надано лист від 28.11.20222 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22, в якому зазначено, що позивач порушив міграційне законодавство України, оскільки перебуває на території держави без дійсних документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування. У зв`язку з цим, у прийнятті заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків. Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон №3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами 1 2 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За змістом частини 1 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 статті 5 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Інших підстав відмови у прийняття документів від особи іноземця чинне законодавство України не містить.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пункту 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Пунктом 2.4 Правил №649 передбачено, що у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4). Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС (пункт 2.5 Правил №649).

Системний аналіз означених норм дає підстави для висновку про наявність в осіб, які не є громадянами України, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за наявності підстав, визначених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Водночас, положеннями Закону №3671-VI визначено такі етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (частина 6 статті 5 Закону №3671-VI");

- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7, 8 Закону №3671-VI);

- безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9, 10 Закону №3671-VI).

Суд звертає увагу, що статтею 8 Закону №3671-VI передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.

На даному етапі, з урахуванням частини 6 статті 8 Закону №3671-VI, фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті1 Закону №3671-VI, а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі №120/192/20-а.

Водночас, безпосередній розгляд документів (визначення обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття безпосереднього рішення про надання або відмову в наданні статусу) згідно з поданою заявою передбачається вже після вирішення питання щодо вирішення відповідачем питання щодо попереднього (формального) розгляду заяви та прийняття відповідного рішення про прийняття/відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача з наміром набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Листом від 14.11.2022 №8010.7-34171/80.1-22 відповідач повідомив, що листом від 08.09.2022 №Т-1838/6/8010-22/8010.7.1.1/3519-22 уже роз`яснив позивачу порядок звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідь на скаргу позивача від 04.11.2022, подану до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, відповідачем надано лист від 28.11.20222 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22, в якому зазначено, що позивач порушив міграційне законодавство України, оскільки перебуває на території держави без дійсних документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування. У зв`язку з цим, у прийнятті заяви було відмовлено, оскільки позивачем порушено порядок звернення за захистом в Україні.

Однак, як зазначено раніше, чинним законодавством визначено наступні варіанти поведінки суб`єкта владних повноважень, до якого надійшла заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: прийняття територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

При цьому, після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Крім того, відповідно до статті 12 Закону №3671-VI заявник має право оскаржити таке рішення до ДМС України, а також до суду.

Відтак, враховуючи зазначені обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не прийняв рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом у порядку визначеному Законом №3671-VI та Правилами №649.

Як наслідок, позовні вимоги з приводу скасування відмови відповідача, оформленої листом від 28.11.2022 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22, у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні.

Поряд з тим, що на суб`єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, КАС України на кожну сторону, в незалежності від того чи є вона суб`єктом владних повноважень, покладено обов`язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно з пунктлм 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а також враховуючи висновки Верховного Суду при розгляді подібних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн, що підтверджується квитанціями від 06.04.2023 № та від 15.12.2022 №39749692, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов задоволено, судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 2147,20 грн підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, протиправне рішення якого призвело до виникнення спірних правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 139, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого листом від 28.11.2022 №Т-2303/6/8010-22/8010.7.1.1/4697-22.

3. Стягнути на користь громадянина Узбекистану ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (адреса місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А; ідентифікаційний код 42552598) судовий збір у розмірі 2147,20 грн (дві тисячі сто сорок сім грн 20 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.