Справа № 520/11841/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 р. Справа № 520/11841/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Калиновського В.А. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 року (ухвалене суддею Садова М.І.) в справі № 520/11841/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо не проведення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні; стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 104989,63 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 р. частково задоволено позов, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.11.2020 до 10.04.2025; зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.11.2020 р. до 19.07.2022 р. у розмірі 85309,22 грн., за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р., що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 2776,38 грн, а всього у розмірі 88085,60 грн.; в решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині присудження позивачу 88085,60 грн. виплат в порядку ст.117 КЗпП України та ухвалити постанову, якою присудити ОСОБА_1 суми виплат в порядку ст.117 КЗпП у розмірі 121439,88 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Кодексу законів про працю України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що суд першої інстанції в частині присуджених судом коштів по періоду затримки з 19.07.2022 р. на рівні 85309,22 грн. допустив арифметичну помилку у підрахунку, оскільки у дійсності, такі суми становлять 85309,76 грн., враховуючи коригування судом показників середньоденної заробітної плати позивача на рівні 463,64 грн. та періоду затримки на рівні 184 днів. Крім того, не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині присуджених судом коштів по періоду затримки по 18.07.2022 р. на рівні 2776,38 грн., оскільки суд обрав такий спосіб визначення принципу співмірності, котрий не узгоджується з настановами щодо його обрахунку, які надав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 24.01.2025 року в справі № 380/1607/24, чим було допущено протиправне заниження рівні відповідальності відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зі змісту апеляційної скарги встановлено, що позивачем рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині суми середнього заробітку невиплаченої позивачу за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив службу у ГУ ДСНС України в Харківській області та 09.11.2020 р. звільнений із служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 р. в справі №520/16145/24, зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період: з 01.01.2020 р. по 09.11.2020 р. за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням.

На виконання судового рішення нарахована та виплачено грошове забезпечення у розмірі 21982,41 грн.

Позивач вважаючи, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду.

Задовольняючі частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.11.2020 р. до 10.04.2025 р. та зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.11.2020 р. до 19.07.2022 р. у розмірі 85309,22 грн., за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р., що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 2776,38 грн., а всього у розмірі 88085,60 грн.

Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 4 та ч. 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до правової позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26.02.2020 р. в справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, складовою якого є індексація, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за відпустку, тощо) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022 р.

Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.

Крім того, у постанові від 16.02.2023 р. в справі № 420/20192/21 Верховний Суд зазначив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

У постанові від 15.02.2024 р. в справі № 420/11416/23 Верховний Суд дійшов висновку, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 р. в справі №821/1083/17, з - поміж іншого, зазначила: "Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору".

Отже, враховуючи вказане вище, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, а саме грошове забезпечення за період з 01.01.2020 р. по 09.11.2020 р. за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (в подальшому - Порядок № 100), відповідно до підпункту л пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно із п. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Судовим розглядом встановлено, що при звільненні позивача 09.11.2020 р. відповідачем не виплачено у повному розмірі грошове забезпечення.

Спірна сума у розмірі 21982,41 грн. фактично виплачена 11.04.2025 р.

Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить період з 09.11.2020 р. по 11.04.2025 р. (дата проведення остаточного розрахунку).

Отже, у даній справі період з 09.11.2020 р. до 18.07.2022 р. (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження строком виплати у шість місяців, та можливості у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати із застосуванням принципу співмірності зменшувати таку виплату.

Період з 19.07.2022 р. по 11.04.2025 р. регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач вірно зауважує про наявність у нього права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення і до моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ, та вважає за необхідне застосовує розрахунок, який узгоджується із розрахунком Верховного Суду наведеним у постанові від 24.01.2025 р. в справі №380/1607/24.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до архівної довідки про фактично нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу, розмір грошового забезпечення позивача складає: вересень 2020 року у сумі 14138,85 грн., кількість відпрацьованих календарних днів 30, жовтень 2020 року 14143,01 грн., кількість відпрацьованих календарних днів 31.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 463,64 грн. (28281,86 грн. : 61 календарний день) грн.

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (10.11.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (11.04.2025), враховуючи встановлене з 19.07.2022 обмеження загального періоду виплати до шести місяців, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить до 19.07.2022 617 днів (з 10.11.2020 до 19.07.2022 (включно).

Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 286065,88 грн. (463,64*617 днів).

Разом з тим, загальна сума заборгованості виплачена із затримкою складала 21982,41 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 286065,88 грн, що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості.

Отже в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (10.11.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (11.04.2025), враховуючи встановлене з 19.07.2022 обмеження загального періоду виплати до шести місяців, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить до 19.07.2022 617 днів (з 10.11.2020 до 19.07.2022 (включно).

Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 286065,88 грн (463,64*617 днів).

Разом з тим, загальна сума заборгованості виплачена із затримкою складала 21982,41 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 286065,88 грн., що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості.

Отже в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 174001,48 грн., з яких сума заборгованості виплачена із затримкою складала 21982,41 грн., що складає 12,63 % від загальної суми, належної позивачу при звільненні.

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення становить 286065,88 грн.

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 12,63 % становить 36130,12 грн. (463,64 грн. х 12,63% х 617 днів).

Водночас, суд першої інстанції обраховуючи співмірні суми виплат в порядку ст.117 КЗпП зазначив лише суму заборгованості, виплаченою з затримкою 21982,41 грн. та істотною часткою 12,63 %, відтак, визначив позивачу належність сум на рівні 2776,38 грн. (21982,41 грн * 12,63 / 100).

Даний висновок суду першої інстанції не узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 24.01.2025 р. в справі № 380/1607/24, яким чітко вказано, що обрахунок сум в порядку ст.117 КЗпП з урахуванням принципу співмірності визначається у спосіб множення показників середньоденної з/п, істотної частки та кількості днів затримки.

Таким чином, погоджуючись з коригуванням судом означених показників на рівні: середньоденної з/п: 463,64 грн. істотної частки: 12,63%, та кількості днів затримки: 617 днів, можна дійти висновку, що співмірні суми виплат в порядку ст.117 КЗпП за період затримки по 18.07.2022 р. включно у дійсності становлять: 463,64 грн. х 12,63% х 617 днів = 36130,12 грн., а не 2776,38 грн., як вказано судом першої інстанції.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р. у розмірі 2776,38 грн. дійшов помилкового висновку обравши такий спосіб визначення принципу співмірності, котрий не узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постанові від 24.01.2025 р. в справі № 380/1607/24, чим було допущено протиправне заниження рівні відповідальності відповідача.

Щодо розрахунку судом першої інстанції середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 №100 передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За правилами п.5 розділу І Інструкції №623 в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення публічного службовця цивільного захисту бере участь така величина як календарний день місяця.

Так, кількість календарних днів обмеженого періоду невиплати середньої заробітної плати з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р., з обмеженням у шість місяців становить 184 календарних днів/6 місяців.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за обмежений період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р. (обмеженням 6 місяцями, тобто 184 календарних днів) становить 85309,76 грн. (463,64 грн *184 днів). Однак, суд першої інстанції допустив арифметичну помилку при обрахунку суми виплат в порядку ст.117 КЗпП за період затримки з 19.07.2022 р. у розмірі 85309,22 грн. (463,64 грн *184 днів).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за обмежений період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р.

Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби позивача за період з 10.11.2020 р. до 10.04.2025 р. складає у розмірі 121439,88 грн. (36130,12 грн. + 85309,76 грн.).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 в справі № 520/11841/25 в частині зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.11.2020 р. до 19.07.2022 р. у розмірі 85309,22 грн., за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р., що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 2776,38 грн, а всього у розмірі 88085,60 грн., та ухвалити в цій частині постанову, якою зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 121439,88 грн., а в іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 р. залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 в справі № 520/11841/25 скасувати в частині зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10.11.2020 р. до 19.07.2022 р. у розмірі 85309,22 грн., за період з 19.07.2022 р. до 10.04.2025 р., що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 2776,38 грн., а всього у розмірі 88085,60 грн.

Ухвалити в цій частині постанову, якою зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 121439 грн. (сто двадцять одна тисяча чотириста тридцять дев`ять) грн. 88 копійок.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 в справі № 520/11841/25 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді В.А. Калиновський О.А. Спаскін