Справа № 520/16329/25
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 р. № 520/16329/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТЗОН" (, вул. Морозова, буд. 11, м. Харків, 61036) до Одеської митниці (, вул. Івана і Юрія Лип, буд. 21А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UA500020/2025/000171/2 від 11.06.2025 р.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 14.09.2023 між ТОВ «СМАРТЗОН» та компанією QINGDAO JINZE MACHINERY MANUFACTURING Co., Ltd. (КНР) було укладено зовнішньоекономічний контракт №14/09-23 на поставку товару.

20.01.2025 сторони погодили Специфікацію №3 (інвойс №UE2501), згідно з якою визначено асортимент, кількість та ціну товару.

10.06.2025 позивач подав до Одеської митниці електронну митну декларацію №25UA67U8 з повним пакетом документів, визначивши митну вартість товару за першим методом за ціною контракту.

За результатами перевірки поданих документів у відповідача виникли сумніви щодо заявленої митної вартості, у зв`язку з чим 11.06.2025 було оформлено Картку відмови №UA500020/2025/000282.

Того ж дня Одеською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA500020/2025/000171/2 від 11.06.2025, яким заявлену позивачем митну вартість змінено із застосуванням резервного методу.

Не погодившись із прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 Митного кодексу України (далі по тексту - МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з ч.1 ст.52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Відповідно до ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. (ч. 1 ст. 53 МК України).

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч. 2 ст. 53 МК України).

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (ч. 3 ст. 53 МК України).

Згідно з ч.5 ст.53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Відповідно до ч.1 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з п.1 ч.4 ст.54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 5 статті 54 Митного кодексу України встановлено, що митний орган має право упевнитися в достовірності та точності будь-якої заяви, документа, рахунку поданих для цілей визначення митної вартості.

Так, відповідач має повноваження витребувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товару, за наявності підстав сумніву митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України.

Аналогічний правовий висновок зазначено Верховним Судом в постанові від 15 серпня 2019 року по справі №826/19400/15.

Згідно з ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінюючи підстави прийняття рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UA500020/2025/000171/2 від 11.06.2025, суд зазначає наступне.

Як убачається з мотивувальної частини спірного рішення, підставою для його винесення митний орган визначив наявні розбіжності у поданих декларантом документах, які, на думку відповідача, не містять повних відомостей, необхідних для підтвердження заявленої митної вартості за першим методом.

Зокрема, митницею зазначено про відсутність належного підтвердження транспортних витрат, оскільки разом з електронною митною декларацією подано рахунок на транспортно-експедиційні послуги №1051 від 27.05.2025 та довідку про вартість перевезення від 06.06.2025 №0606/05, яка, на переконання відповідача, не є первинним бухгалтерським документом і не передбачена договором транспортного експедирування як документ, що підтверджує вартість послуг. Також митний орган послався на ненадання окремої заявки на транспортно-експедиційні послуги, що, на його думку, унеможливлює встановлення обсягу послуг та перевірку включення їх вартості до митної вартості товару.

Крім того, відповідач звернув увагу на строки та розмір здійснених платежів за контрактом та дійшов висновку про їх невідповідність умовам зовнішньоекономічного договору, вказавши, що сума авансових платежів та дати їх проведення не збігаються із положеннями контракту. Митницею також зазначено про розбіжності у датах та сумах, зазначених у специфікації, інвойсі та митній декларації, а також про різне зазначення адреси продавця у поданих документах, що, на думку відповідача, свідчить про сумніви у достовірності поданих відомостей. Окремо митниця наголосила на тому, що платіжні доручення не містять посилання на конкретний інвойс або специфікацію, що, на її переконання, не дозволяє ідентифікувати оплату саме за оцінюваний товар.

Виходячи з наведеного, відповідач дійшов висновку про неможливість перевірки митної вартості за ціною договору та застосував резервний метод визначення митної вартості.

Оцінюючи наведені відповідачем аргументи, суд зазначає, що контроль правильності визначення митної вартості товарів відповідно до ст. 54 Митного кодексу України не передбачає довільного перегляду поданих документів на предмет пошуку формальних неточностей чи відмінностей у формулюваннях, якщо такі не впливають на числові показники митної вартості.

Суд зазначає, що митний орган зобов`язаний не абстрактно заявити про наявність сумнівів, а чітко визначити, які саме складові митної вартості є непідтвердженими або які числові дані неможливо перевірити.

Разом з тим, у спірному рішенні про коригування митної вартості відповідач не зазначив жодного конкретного числового показника, який не може бути ідентифікований або перевірений за поданими документами, не навів розрахунку, який саме елемент вартості є сумнівним, не вказав, які відомості є відсутніми та яким чином це унеможливлює застосування першого методу визначення митної вартості. Натомість доводи рішення зводяться до загальних суджень про різницю у формі документів, датах складання окремих підтверджуючих матеріалів та формальних посилань на відсутність заявок чи інших внутрішніх документів перевізника, які не входять до переліку обов`язкових згідно зі ст. 53 МК України.

Суд зауважує, що для відмови у застосуванні першого методу та переходу до другорядних методів контролюючий орган повинен довести не просто формальну невідповідність окремих документів, а саме неможливість визначення ціни договору як бази для митної вартості. Сам по собі сумнів не є доказом недостовірності заявленої митної вартості, так само як і спрацювання системи управління ризиками (АСАУР) не створює презумпції неналежності документів декларанта.

Щодо доводів митного органу стосовно транспортних документів, суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 53 МК України транспортні (перевізні) документи та документи, що підтверджують вартість перевезення оцінюваних товарів, подаються лише у випадку, коли такі витрати не включені до вартості товару за умовами поставки.

З наданих до митного оформлення документів, зокрема зовнішньоекономічного контракту та рахунку-фактури, вбачається, що поставка здійснювалася на умовах FOB (Інкотермс 2010), за яких обов`язок з організації та оплати перевезення покладається на продавця. Отже, відповідальність за формування витрат на транспортування за межами митної території України несе продавець, і такі витрати включені у кінцеву вартість товару.

За цих обставин вимога відповідача про надання додаткової заявки чи інших внутрішніх документів експедитора виходить за межі ст. 53 МК України, яка прямо забороняє вимагати будь-які інші документи, крім тих, що передбачені законом (ч. 5 ст. 53 МК України).

Суд зазначає, що надана довідка про вартість перевезення не є документом, який підтверджує формування митної вартості у розумінні статті 53 МКУ, проте вона була подана додатково до рахунку на транспортно-експедиційні послуги, і відповідач не навів, яким чином наявність чи відсутність цієї довідки впливає на можливість перевірити числові показники митної вартості.

Суд звертає увагу на те, що контролюючий орган не вправі відмовляти у прийнятті заявленої митної вартості лише через відсутність додаткових внутрішніх документів контрагентів (заявки, калькуляції, довідки), якщо основні документи, передбачені ч. 2 ст. 53 МК України, були подані. Суд також зазначає, що відповідач у своєму рішенні не заперечує факт включення транспортних витрат у розрахунок митної вартості, не ставить під сумнів зазначене цифрове значення і не вказує, що заявлена сума перевезення є заниженою чи недостовірною.

Таким чином, митний орган здійснив формальний перегляд документів, поданих позивачем до митного контролю, що суперечить принципу верховенства права, вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законом.

Щодо посилань відповідача на розбіжності у строках та відсотковому співвідношенні платежів за контрактом, суд зауважує, що Митний кодекс України не ставить можливість застосування першого методу визначення митної вартості у залежність від порядку графіка платежів між сторонами. Зміна дати або частки авансового платежу не змінює факту існування ціни договору, що фактично сплачена, і не впливає на об`єктивність числових значень заявленої митної вартості.

Суд зауважує, що відхилення від внутрішніх розрахункових умов контракту не є доказом недостовірності митної вартості, якщо оплата за товар підтверджена та сума платежів відповідає вартості, заявленій у декларації.

Посилання митного органу на те, що у банківських платіжних дорученнях не зазначено номер інвойсу, також не може бути прийнято судом до уваги. МК України не містить вимоги про обов`язковість зазначення саме номера інвойсу в платіжному документі для підтвердження митної вартості. Закон вимагає лише наявності банківських документів, що підтверджують факт оплати, зокрема п. 4 ч. 2 ст. 53 МК України.

З матеріалів справи судом встановлено, що надані до митного оформлення документи містять чітку ідентифікацію сторін та договору, у зв`язку з чим митний орган мав усі можливості співвіднести платіж із поставкою товару.

Відсутність зазначення номера інвойсу у платіжному документі не може бути підставою для коригування митної вартості, якщо з інших документів вбачається, що платіж здійснено за той самий товар.

Щодо твердження відповідача про розбіжності в адресі експортера у різних документах, суд виходить з того, що різниця у формулюванні адреси, яка не впливає на ідентифікацію сторони договору, не є доказом недостовірності задекларованої митної вартості.

Так, формальні неточності у службових полях документів, які не стосуються числових показників вартості або не змінюють змісту зобов`язань сторін, не можуть братися митним органом до уваги як підстава для відмови у застосуванні першого методу. Визначальним критерієм є не редакційна узгодженість кожного реквізиту, а наявність сукупності документів, що дозволяють ідентифікувати товар, договір та ціну.

Верховний Суд у постанові від 28.02.2024 у справі №815/1460/18 наголосив, що незначні технічні недоліки первинних документів не спростовують достовірності всієї інформації за наявності іншої сукупності доказів.

Відтак формальні зауваження не є підставою для невизнання заявленої митної вартості чи застосування резервного методу.

Відповідачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про розбіжності, ознаки підробки або відсутність відомостей, необхідних для підтвердження числових значень митної вартості.

Водночас, оцінка додаткових документів поза предметом контролю, ототожнення логістичних витрат із посередницькими платежами та формальні зауваження не можуть бути підставами для коригування митної вартості.

Доводи відповідача, викладені у відзиві та в оскаржуваному рішенні не відповідають положенням ст.53 МК України.

Сама по собі наявність у базах ЄАІС/АСАУР інших цінових орієнтирів не є доказом недостовірності заявленої митної вартості і не перешкоджає застосуванню першого методу.

Відповідно до частини 2 статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.

Згідно зі ст. 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідачем не доведено неможливість застосування ним попередніх п`яти методів визначення митної вартості товару.

Таким чином, відповідачем безпідставно здійснено визначення митної вартості імпортованого товару із застосуванням резервного методу, який застосовано без достатніх на те підстав та з порушенням порядку черговості послідовного використання методів, визначених статтями 59-63 МК України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 02 березня 2021 року у справі № 809/857/17.

Отже, рішення про коригування митної вартості товарів є необґрунтованими та прийнятими без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UA500020/2025/000171/2 від 11.06.2025 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо інших посилань сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТЗОН" (, вул. Морозова, буд. 11, м. Харків, 61036) до Одеської митниці (, вул. Івана і Юрія Лип, буд. 21А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UA500020/2025/000171/2 від 11.06.2025.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці (, вул. Івана і Юрія Лип, буд. 21А, м. Одеса, 65078) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТЗОН" (, вул. Морозова, буд. 11, м. Харків, 61036) суму судового збору у розмірі 5 967,00 грн. (п?ять тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень).

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Суддя Н.А. Полях