Справа № 320/43791/24
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просила суд:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26.08.2024 № б/н про відмову позивачу у призначенні пенсії;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити позивачці з 13.08.2024 пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , в період з 21.06.1986 року по момент смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб cepiп НОМЕР_1 , виданим відділом ЗАГСУ Самбірського міськвиконкому Львівської області. Повторно в шлюбі не перебувала. На час смерті, ОСОБА_2 обіймав посаду Начальника відділу зонального контролю i інспектування управління податкової міліції Державної податкової адміністрації в Львівській області, в званні підполковника міліції. У зв`язку із цим, за доводами позивачки, вона набула право на пенсію по втраті годувальника за нормами Закону України від 09.04.1992 року № 2262- ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З метою реалізації гарантій на пенсійне забезпечення для осіб, які мають право на пенсію в разi втрати годувальника, позивачка звернулась через уповноважений структурний підрозділ - Головне управління ДФС у Львівській області з заявою призначення пенсії, яку уповноваженим органом разом з поданням про призначення пенсії та необхідним переліком документів було скеровано до Головного управління ПФУ у місті Києві.За результатами розгляду вказаної заяви та подання Головним управлінням ПФУ у місті Києві прийнято рішення від 26.08.2024 №б/н (надалі - «Рішення») про відмову у призначення пенсії, мотивуючи тим, що в наданих гр. ОСОБА_1 документах наявні розбіжності в записах, а саме прізвище чоловіка зазначене в свідоцтві про одруження ОСОБА_2 , а в свідоцтві про смерть ОСОБА_2 , а також у витязі державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб зазначено ОСОБА_1 , а в паспорті ОСОБА_1 . Позивач не погоджується із відмовою у призначенні пенсії та вважає її протиправною.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року адміністративним позов задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_3 грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 18.02.2021 із застосуванням як

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивачка звернулася до уповноваженого структурного підрозділу - Головне управління ДФС у Львівській області з заявою призначення пенсіїпо втраті годувальника за нормами Закону України від 09.04.1992 року № 2262- ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яку уповноваженим органом разом з поданням про призначення пенсії та необхідним переліком документівбуло скеровано до Головного управління ПФУ у місті Києві.

Головне управління ПФУ у м. Києві відмовило позивачціу призначенні пенсії по втраті годувальника за нормами Закону України від 09.04.1992 року № 2262- ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначаючи, що в наданих гр. ОСОБА_1 документах наявні розбіжності в записах, а саме прізвище чоловіка зазначене в свідоцтві про одруження ОСОБА_2 , а в свідоцтві про смерть ОСОБА_2 , а також у витязі державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб зазначено ОСОБА_1 , а в паспорті ОСОБА_1 .

Вважаючи дії відповідача протиправними позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як вбачається зі змісту спірного рішення відповідачем не заперечується право позивачки на призначення пенсії по втраті годувальника.

Щодо наявності розбіжностей у записах колегія судді заначає наступне.

Згідно абзацу 3 пункту 11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - «Порядок №3-1») визначено, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику (посадовій особі уповноваженого органу (структурного підрозділу)) роз`яснюється, які документи необхідно подати додатково. При поданні цих документів до закінчення тримісячного строку з дня отримання роз`яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів уповноваженим органом (структурним підрозділом) поштою, або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Тобто, вказаною нормою чітко встановлено право позивача подати додаткові документи, які відсутні на думку відповідача. Натомість, на думку суду, пенсійний орган протиправно не надав позивачці можливість подання додаткових документів.Разом з тим, суд вважає, що й наявні у пенсійного органу документи дають можливість та достатні підстави ідентифікувати та встановити відомості про: особу померлого годувальника; особу, що звернулась за призначенням пенсії; факт їх перебування у шлюбі; факт проходження служби годувальником на момент смерті. До того ж, перевірку вказаних документів та належність відповідним особам вже провели нотаріус, який посвідчив наведені документи, уповноважений підрозділ, який звернувся з відповідним поданням до пенсійного органу.

В свою чергу, у спірному рішенні відповідачем «рекомендовано» звернутися до суду на підставі статті 315 ЦПК України за встановленням факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Проте, на думку суду, цей пункт статті взагалі не має жодного правового зв`язку з обставинами та документами заявниці. Слід зазначити, що правовстановлювальний документ - документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. Проте, свідоцтво про смерть та тим більше витяг державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб не є правовстановлювальними документами.

Частина 3 цієї ж статті прямо вказує, що справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що пенсійний орган вимагає здійснити дії, що, по-перше, не передбачені законодавчо, по-друге, не призведуть до виправлення неточностей у вказаних документах.

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPine v. theCzechRepublic), №36548/97, пункт 58).

Тобто, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPine v. theCzechRepublic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67).

Підсумовуючи викладене вище, на переконання суду, виявлені пенсійним органом невідповідності в документах позивачки та її покійного чоловіка не є належною підставою для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника.

В даному випадку, позивачка не повинна нести відповідальність за неналежне заповнення уповноваженими особами державних органів відповідних документів, водночас відповідач, відмовляючи з цих підстав у призначенні ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника фактично вдався до надмірного формалізму.

Відповідач фактично переклав на позивача тягар доказування власного неперевіреного сумніву у достовірності і достатності документів, що є непропорційним заявленій легітимній меті, а тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.В даному випадку відповідачем не вжито жодних заходів з метою отримання певної інформації щодо відповідності певних документів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду пешої інстанції про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Ефективний спосіб захисту прав, свобод та інтересів позивача повинно бути здійснено шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26.08.2024 №б/н про відмову позивачу у призначенні пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити позивачці з 13.08.2024 пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма