Справа № 640/15663/22
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року, суддя Черникова А.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в призначенні позивачу грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», викладеною у листі від 6 липня 2022 року № 2600-0204-8/77418;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 червня 2022 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Голосіївський район) із заявою про отримання грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день призначення пенсії згідно з пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як особі, що га день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працював в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно пунктів «е»-«ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж для чоловіків - 35 років. Однак листом від 6 липня 2022 року відповідач відмовив у виплаті вказаної допомоги, посилаючись на те, що за підрахунками відповідача стаж його роботи становить 33 роки 7 місяців 22 дні. Вважає, що його спеціальний страховий стаж становить 37 років 0 місяців 2 дні, що є достатнім для призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 2 розділу II Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року року адміністративним позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України згідно з паспортом серії НОМЕР_1 , який виданий Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 8 серпня 2002 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» про що свідчить рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Голосіївський район) 773 від 13 червня 2022 року про призначення пенсії за віком.

27 червня 2022 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день призначення пенсії згідно з пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як особі, що га день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працював в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно пунктів «е»-«ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж для чоловіків - 35 років.

Листом від 06 липня 2022 року №2600-0204-8/77418 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Киві повідомило позивача про прийняте рішення від 05 липня 2022 року про відмову у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно його заяви від 27 червня 2022 року, у зв`язку з відсутністю страхового стажу 35 років відповідно до п. 7-1 ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з відмовою відповідача про призначення грошової допомоги та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся за захистом до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Положеннями п. 7.1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

За змістом п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (надалі - Перелік № 909), незалежно від віку.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати такої допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 23.11.2011 № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7.1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Порядок № 1191).

Згідно п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені, зокрема, Переліком № 909.

Пунктом 5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 01 жовтня 2011 року, призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статті 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Згідно пункту 6 Порядку для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону №1058- IV, станом на день її призначення.

Відповідно до пункту 7 Порядку, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

При цьому, згідно з положенням статті 62 Законом України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі -Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Пунктами 17-18 цього Порядку визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем для підтвердження стажу надано копію трудової книжки.

Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 02 вересня 1980 року, ОСОБА_1 працював:

- з 02 вересня 1980 року по 16 грудня 1980 року у Дослідно-експериментальному заводі духових і ударних інструментів м. Київ (записи №№1-2);

- з 17 грудня 1980 року по 08 грудня 1982 року проходив строкову військову службу у лавах Радянської армії (запис №3);

- з 03 березня 1983 року по 31 серпня 1983 року у ПО «Вода» Київського дослідного заводу порційних автоматів ім. Ф. Е. Дзержинського (записи №№4,5);

- з 01 вересня 1983 року по 01 липня 1988 року навчання у Київському медичному інституті ім. А. А. Богомольця (записи 6,7);

- з 15 лютого 1985 року по 21 серпня 1987 року на Київський станції швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзним санітаром; з 21 серпня 1987 року по 27 травня 1988 року фельдшером (записи №№8-10);

- з 01 серпня 1988 року по 31 липня 1989 року в ЦРП Ватутінського району, поліклініці № 3 лікарем-інтерном-стоматологом (записи №№11-14);

- з 09 серпня 1989 року по 27 квітня 2022 року (дата виникнення права на пенсію за віком) лікарем- стоматологом-терапевтом поліклініка № 4 Мінського району м. Києва, поліклініка № 2 ТМО Оболонського району (записи №№ 12-15 та згідно форми ОК-5 код 05494828 Комунальне некомерційне підприємство Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району м. Києва).

Відповідно до довідки РС-право, періоди трудової діяльності (та інші) відповідачем був зарахований стаж позивача наступним чином:

- з 02 вересня 1980 року по 30 листопада 1980 року - 0 років 3 місяці 15 днів;

- з 17 грудня 1980 року по 30 листопада 1982 року військова служба строкова - 1 рік 11 місяців 14 днів;

- з 03 березня 1983 року по 31 серпня 1983 року - 0 років 5 місяців 29 днів;

- з 01 вересня 1983 року по 28 червня 1988 року навчання за фахом 4 роки 9 місяців 28 днів.

З них, відповідач визначив спеціальний стаж:

- з 01 серпня 1988 року по 29 грудня 1988 року (прац. охорони здоров. (посади із пост. 909) - 0 років 4 місяці 29 днів;

- з 30 грудня 1988 року по 31 липня 1989 року (прац. охорони здоров. (посади із пост. 909) - 0 років 7 місяців 2 дні;

- з 09 серпня 1989 року по 31 грудня 2003 року (прац. охорони здоров. (посади із пост. 909) - 14 років 4 місяці 23 дні;

- з 01 січня 2004 року по 31 березня 2004 року (прац. охорони здоров. (посади із пост. 909) - 0 років 3 місяці 0 днів;

- з 01 квітня 2004 року по 31 березня 2020 року (прац. охорони здоров. (посади із пост. 909) - 16 років 0 місяців 0 днів;

- з 01 травня 2020 року по 28 квітня 2022 року (прац. охорони здоров. (посади із пост. 909) - 1 рік 11 місяців 0 днів.

Всього: 41 рік 1 місяць 20 днів, спеціальний трудовий стаж (працівники охорони здоров`я) за підрахунком відповідача становить - 33 роки 7 місяців 22 дні.

Водночас, як свідчать матеріали справи, відповідачем не включений в розрахунок спеціальний трудовий стаж за період з 15 лютого 1985 року по 27 травня 1988 року, а саме: період роботи позивача з 15 лютого 1985 року по 21 серпня 1987 року на Київський станції швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзним санітаром; з 21 серпня 1987 року по 27 травня 1988 року фельдшером (записи №№8-10).

Разом з тим, на підтвердження трудового стажу за період з 15 лютого 1985 року по 27 травня 1988 року, позивачем наданий лист Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» від 22 липня 2022 року № 1604, в якому зазначено, що позивач дійсно працював в Київській станції швидкої та невідкладної медичної допомоги з 15 лютого 1985 року був прийнятий на посаду виїзного санітара, з 21 серпня 1987 року на посаді виїзного фельдшера, звільнений з 27 травня 1988 року за власним бажанням.

За період з 15 лютого 1985 року по 27 травня 1988 року стаж позивача становить 3 роки 3 місяці 12 днів.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, на момент звернення позивача до пенсійфного органу, його загальний страховий стаж становив 41 рік 1 місяць 20 днів, а спеціальний страховий стаж дорівнює 33 роки 7 місяців 22 дні (за підрахунком відповідача згідно довідки РС-право) + 3 роки 3 місяці 12 днів (період з 15 лютого 1985 року по 27 травня 1988 року) = 36 років 11 місяців 4 дні.

Таким чином, наявність у особи умов, передбачених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» надає їй пільги у вигляді можливості призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, тобто, саме пенсії за віком, а не будь-якого іншого виду пенсії, позаяк вказана норма не пов`язує настання у позивача права на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з досягненням нею пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відтак, відповідачем протиправно відмовлено позивачу у нарахуванні та виплаті грошової допомоги відповідно до п. 7.1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, нормами п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для ефективного способу відновлення порушених прав позивача слід скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 5 липня 2022 року о/р№ НОМЕР_4 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 » та зобов`язати відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Мельничук В.П.