Справа № 185/7849/25
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 185/7849/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ретинської В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року

у адміністративній справі № 185/7849/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина російської федерації, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року повністю задоволено поданий до суду 17.07.2025 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області адміністративний позов до ОСОБА_1 «про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в

Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина російської федерації», та затримано і поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців, до 16 січня 2026 року, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. Рішення суду допущено до негайного виконання.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав його не відповідності нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав його не відповідності нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована незаконністю та необґрунтованістю судового рішення, зокрема, вказується на те, що рішення суду є суперечливим, оскільки у даному випадку не можна стверджувати про його ухилення від виконання рішення про примусове повернення з тих підстав, що йому невідомо чи приймалося таке рішення взагалі, а суд першої інстанції не надав звернув уваги та не надав належної оцінки тому, що його особу відповідачем було ідентифіковано за наявним у нього паспортом громадянина рф № НОМЕР_1 . Вважає, що суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі не врахував, що європейська судова практика по даним справам говорить про обмеження свободи, як про виключний захід, та не узяв до увагу п.30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в України», а також положень статей 9. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист грав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Крім того, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року у «Справі Анатолій Руденко проти України», відповідач наголошуючи на п.1 ст.5 Конвенції якою прописано право фізичної свободи особи і недопущення свавільного позбавлення такої свободи вважає, що суд першої інстанції дійшовши не вірного висновку про задоволення вимог позивача, оскільки його особа в дійсності ідентифікована, країна його походження відома і він не відмовляється від співпраці з органами міграційної служби, тому встановлені ст. 289 КАС України підстави для його затримання відсутні.

Оскільки суди апеляційної інстанції вказують на те, що у справах про затримання з метою ідентифікації слід встановити одночасну наявність двох умов, а саме: відсутність співпраці з боку іноземця з органами державної міграційної служби та неодержання інформації з країни його походження, і прикладом цьому є постанова Другого апеляційного адміністративного суду по справі №554/447/19 від 26.03.2019 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №743/106/19 від 14.03.2019 року, що кореспондується з ч. 13 ст. 289 КАС України, відповідач посилаючись на те, що європейська судова практика по даним справам говорить про обмеження свободи, як про виключний захід, зокрема, у справі ЄСПЛ Віпшльд Літва проти Польщі та на те, що судом першої інстанції у цій справі не надано оцінки наявності сукупності обставин та підстав, за яких може бути задоволений позов про затримання з метою забезпечення видворення відповідача за межі території України, вважає рішення суду у цій справі необґрунтованим та таким, що не відповідає законодавству, просить звільнивши його від сплати судового збору як такого, який не має власних коштів, та скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.07.2025 року і прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, наголошуючи на законності та обґрунтованості прийнятого у цій справі рішення суду першої інстанції.

Присутні під час апеляційного перегляду судового рішення у цій справі відповідач та його представник, а також представник позивача надали свої пояснення, підтримавши свої позиції, вислухавши які колегія суддів обговорив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин та їх юридичну оцінку і застосування до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, виходячи з нижченаведеного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянином російської федерації, був документований паспортом № НОМЕР_1 виданим 19.02.2003 Відділом внутрішніх справ Приморського району Архангельської області, строк дії якого закінчився.

Після закінчення строку дії виданого 19.02.2003 Відділом внутрішніх справ Приморського району Архангельської області паспорта № НОМЕР_1 , тобто, у період з 03.02.2013 по 17.07.2025 ОСОБА_1 територію України не залишав, і питання про оформлення документів на тимчасове чи постійне проживання на території України не ініціював, у зв`язку з чим співробітниками Відділу № 15 у місті Павлограді ГУ ДМС у Дніпропетровській області з метою ідентифікації відповідача було затримано відповідно до ч.2 ст.263 КУпАП та складено протокол про адміністративне затримання МДН 000208 від 16.07.2025.

За фактом проживання на території України без документів на право проживання (перебування) ОСОБА_1 уповноваженою службовою особою Відділу № 15 у м. Павлоград ГУ ДМС у Дніпропетровській області складався протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007284 від 16.07.2025, яким зафіксовано порушення міграційного законодавства, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.203 КУпАП, і за результатами розгляду даної справи про адміністративне правопорушення було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007273 від 16.07.2025, відповідно якої на особу з прізвищем « ОСОБА_1 » було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Крім того, 16.07.2025 року начальником Відділу № 15 у м. Павлоград ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача було прийнято рішення № 000475 про примусове видворення з України, а також було прийнято рішення про поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, і відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 17.07.2025 відповідач був переданий до ДУ "МИКОЛАЇВСЬКИЙ ПУНКТ ТИМЧАСОВОГО ПЕРЕБУВАННЯ".

За наведених обставин, суд першої інстанції встановивши, що відповідач по справі тривалий час проживає на території України з паспортом громадянина російської федерації на ім`я ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), строк дії якого закінчився з 03.02.2013, і з вказаного часу у відповідача відсутні чинні документи, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України.

Крім того, суд першої інстанції встановивши під час розгляду даної справи, що відповідач до відповідних державних органів із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ніколи не звертався, а докази, які би свідчили про те, що відповідач залишав країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань в розумінні ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні, також як і відсутні докази про звернення відповідача у встановлений законом строк та у передбаченому чинним законодавством порядку до органів міграційної служби з письмовими заявами щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні судом.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції, з урахування відсутності інформації про оскарження відповідачем рішення про його примусове видворення з України, а також з огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини перебування відповідача на території України, які були проаналізовані судом виходячи з положень: ст.9, ст.29 Загальної декларації прав людини 1948 року; ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року; ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст.26 і ст.33 Конституції України; п.14 ч.1 ст.1, ч.3 ст.9, ч.2 і ч. 3 ст.25, ч.1 і ч.8 ст.26, ст.30, ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; та ч.1 і ч.11 ст. 289 КАС України - суд першої інстанції дійшов висновку про підтвердження факту порушення відповідачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим ч.1 та ч.2 ст.203 КУпАП, за що відповідач притягався до адміністративної відповідальності, а також того, що тривалий час перебування відповідача в Україні без законних підстав та відсутність у нього документів, які б надавали право на перетин кордону для виїзду з території України у сукупності дають обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення, відповідно, оскільки існує ризик втечі відповідача, у якого відсутній документ, що дає право на виїзд з України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого у цій справі висновку про необхідність тимчасового перебування відповідача пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. І поміщення відповідача до такого пункту відповідає вимогам пунктів 1, 5 Типового положення про затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110,

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі, оскільки іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

На переконання колегії суддів у даному спірному випадку позивачем доведено наявність умов, за яких неможливо ідентифікувати відповідача, оскільки його паспорт громадянина РФ закінчився дією ще з 03.02.2013, і інших документів, які посвідчували законне перебування на території України чи які б забезпечили виїзд за межі України відповідач не має, що в свою чергу свідчить про необхідність проведення стосовно відповідача процедури ідентифікації особи іноземця і не заради самої ідентифікації, а з чіткою правовою метою подальшого видворення його за межі території України на підставі документів, які дають право особі перетнути легально кордон України в напрямку виїзду, що включає в себе в тому числі і ряд заходів з оформлення проїзних документів, пошуку шляхів сполучення з іншими країнами, транспортні витрати та тощо.

Оскільки доводами апеляційної скарги відповідача висновки суду першої інстанції у цій справі не спростовуються, а є лише власним розумінням спірних правовідносин та нерозуміння норм матеріального права, якими вони регулюються, що не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, колегія суддів визнає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача та для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, оскільки відповідач перебуває на території України без законних підстав з 03.02.2013 і тим самим вже порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а відсутність у відповідача, як громадянина рф чинних документів та законних джерел надходження коштів на покриття витрат, пов`язаних з виїздом з території України, також як і його небажання у добровільному порядку повернутися до країни походження або третьої країни протягом тривалого часу, свідчить про законність рішення суду першої інстанції про затримання і поміщення громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до 16 січня 2026 року, тобто, строком на шість місяців, що є розумним та достатнім строком для ідентифікації особи відповідача та забезпечення його видворення за межі території України.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов