Справа № 520/12764/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 р. Справа № 520/12764/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/12764/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі ГУ ДПС у Харківській області, відповідач, апелянт), третя особа: ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , третя особа), в якому просив:

- визнати протиправною відмову листом заступника начальника ГУ ДПС у Харківській області - Світлани Подсохи №110/ЗПІ/20-40-24-13-12 від 14.05.2025 в задоволенні запиту на інформацію від 12.05.2025, щодо сплати депутатом VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 відповідних податків на земельні ділянки дата набуття права: 05.04.2016 загальна площа (м2): 112497 та дата набуття права: 22.10.2004 загальна площа (м2): 16500;

- зобов`язати ГУ ДПС у Харківській області за запитом позивача від 12.05.2025 надати інформацію, долучивши копію відповідних платіжних документів, щодо сплати депутатом VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 відповідних податків на земельні ділянки дата набуття права: 05.04.2016 загальна площа (м2): 112497 та дата набуття права: 22.10.2004 загальна площа (м2): 16500.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнати протиправною оформлену листом ГУ ДПС у Харківській області від 14.05.2025 №110/ЗПІ/20-40-24-13-12 відмову у доступі до публічної інформації за запитом ОСОБА_1 від 12.05.2025 в частині виконання ОСОБА_2 податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю за 2024 рік після набуття правового статусу депутата VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області.

Зобов`язано ГУ ДПС у Харківській області розглянути по суті запит ОСОБА_1 від 12.05.2025 про доступ до публічної інформації в частині виконання ОСОБА_2 податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю за 2024 рік після набуття правового статусу депутата VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області з урахуванням правових висновків суду у справі № 520/12764/25.

У решті позовних вимог позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що відмова ГУ ДПС у Харківській області у задоволенні запиту ОСОБА_1 є правомірною, адже запитувана позивачем інформація є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною інформацією), а особа, якої ця інформація стосується, має право на її нерозголошення, проте, крім випадків, коли це прямо передбачено законами. Позивач у запиті від 12.05.2025 не навів жодних обставин, які б свідчили про те, що така інформація становить суспільний інтерес відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію», який переважає право на приватність, не обґрунтував, що поширення такої інформації має бути здійснене в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач та третя особа правом на подання відзиву не скористалися, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308, пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено такі обставини справи.

12 травня 2025 року засобами електронного зв`язку із застосуванням КЕП ОСОБА_1 направив до ГУ ДПС у Харківській області запит на отримання інформації, в якому просив надати інформацію, долучивши копію відповідних документів, щодо сплати депутатом VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 відповідних податків на земельні ділянки дата набуття права: 05.04.2016 загальна площа (м2): 112497 та дата набуття права: 22.10.2004 загальна площа (м2): 16500.

Листом від 14.05.2025 №110/ЗПІ/20-40-24-13-12 ГУ ДПС у Харківській області повідомило позивача, що інформація, яку запитує ОСОБА_1 не може бути надана та підлягає обмеженню в доступі з метою запобігання розголошення інформації одержаної конфіденційно, а отже такі відомості можуть бути надані за відповідним рішенням/ухвалою суду в конкретній судовій справі. Враховуючи викладене, для захисту репутації прав громадянина стосовно якого запитується інформація та для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, відсутні підстави в наданні інформації стосовно ОСОБА_2 , а розголошення такої інформації може завдати істотної шкоди платнику податків, та шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Також у вищезазначеному листі відповідач зазначив, що станом на дату його складення ГУ ДПС у Харківській області не отримувало від ОСОБА_2 дозволу щодо розголошення такої інформації.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням норм пункт 2 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», позивачу було відмовлено в надані інформації про сплату податків і зборів, а саме сплату земельного податку ОСОБА_2 .

Вважаючи відмову в задоволенні запиту на отримання інформації від 12.05.2025 протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що інформація про виконання податкового обов`язку відносно земельної ділянки особою, яка є депутатом місцевої ради, не може вважатися конфіденційною інформацією чи такою, що становить персональні дані з обмеженим доступом. Вказана особа є публічною особою у розумінні антикорупційного законодавства, виконує функції місцевого самоврядування, а отже, зазнає вищого рівня публічного (громадського, суспільного) контролю, у тому числі щодо законності набуття, утримання та користування майном, у тому числі земельними ділянками. Публічна інформація з приводу прийняття суб`єктом владних повноважень відносно громадянки України - ОСОБА_2 податкових повідомлень-рішень у порядку п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України про нарахування сум плати за землю відносно земельних ділянок, згаданих у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та стану оплати згаданих податкових повідомлень - рішень не підпадає під дію Закону України від 01.06.2010 №2297-VI «Про захист персональних даних», поширення цієї інформації не потребує отримання дозволу на розповсюдження цієї інформації.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом абзаців першого, другого статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України у рішенні від 20.01.2012 № 2-рп/2012 наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 № 2-рп/2016 обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Надаючи визначення терміну «правомірне обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина» Конституційний Суд України у рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 зазначив, що воно являє собою передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок.

Отже, з вищезазначеного вбачається, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

За змістом частини 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно зі статтею 16 Закону № 2657-XII податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України. Правовий режим податкової інформації визначається Податковим кодексом України та іншими законами.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, встановлений Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI).

За змістом статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України «Про основи національного спротиву»). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», крім випадків, визначених зазначеним Законом.

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Положеннями частин 4, 5 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Отже, розпорядник інформації отримавши належним чином оформлений запит на доступ до публічної інформації може відмовити в її наданні з підстав, які визначені в частині 1 статті 22 Закону № 2939-VI, зокрема, у випадку, коли інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2939-VI. Водночас така відмова має бути мотивованою, тобто розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI підстав для обмеження у доступі. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 14.05.2020 у справі № 9901/589/19.

З матеріалів справи вбачається, що поданий позивачем запит стосується сплати третьою особою земельного податку на дві земельні ділянки.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що запитувана позивачем інформація є інформацією з обмеженим доступом в силу норм Податкового кодексу України, розголошення якої неможливе без письмового дозволу відповідного платника податків.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта з огляду на таке.

За змістом підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

Відповідно до пункту 70.1 статті 70 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).

Згідно з пунктом 70.3 статті 70 ПК України до інформаційної бази Державного реєстру включаються такі дані про фізичних осіб: джерела отримання доходів; об`єкти оподаткування; сума нарахованих та/або отриманих доходів; сума нарахованих та/або сплачених податків; інформація про податкову знижку та податкові пільги платника податків; унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі на підставі даних розпорядника такого реєстру, наданих у порядку інформаційної взаємодії відповідно до законодавства.

За змістом підпунктів 70.15.1, 70.15.2 пункту 70.15 статті 70 ПК України відомості з Державного реєстру використовуються контролюючими органами виключно для здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства України та є інформацією з обмеженим доступом, крім відомостей про взяття на облік фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Відповідно до абзацу першого підпункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

З вищезазначених правових норм вбачається, що інформація, яку просив надати позивач у запиті від 12.05.2025, стосується сум сплачених ОСОБА_2 податків на земельні ділянки, яка відповідно до норм ПК України є інформацією з обмеженим доступом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статі 29 Закону № 2657-XII інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

З вищезазначеної статті вбачається, що перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що відмова в наданні інформації є правомірною, з урахуванням положень статті 70 ПК України та статті 29 Закону № 2657-XII, колегія суддів зазначає, що позивач у своєму запиті від 12.05.2025 не обґрунтував в чому саме полягає суспільна необхідність отримання такої інформації, в чому полягає її суспільний інтерес, тобто яким чином запитувана інформація може, наприклад, свідчити про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України, забезпечувати реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків, свідчити про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману тощо.

Натомість відповідач, відмовляючи в наданні інформації з обмеженим доступом чітко зазначив, що відповідна інформація не може бути надана, оскільки вона була одержана конфіденційно, її розголошення може завдати істотної шкоди платнику податків, його репутації, і шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, відмова ГУ ДПС у Харківській області у задоволенні запиту ОСОБА_1 від 12.05.2025 на підставі пункту 2 частини другої статті 22 Закону № 2939-VI правомірною.

Посилання позивача на постанови Верховного Суду від 14.02.2019 по справі №911/792/18 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вона стосується інших фактичних обставин.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Згідно з частинами 1-3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За змістом частини 2 статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити.

Скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року по справі №520/12764/25 в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною оформленої листом ГУ ДПС у Харківській області від 14.05.2025 №110/ЗПІ/20-40-24-13-12 відмови у доступі до публічної інформації за запитом ОСОБА_1 від 12.05.2025 в частині виконання ОСОБА_2 податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю за 2024 рік після набуття правового статусу депутата VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області та зобов`язання Головне управління ДПС у Харківській області розглянути по суті запит ОСОБА_1 від 12.05.2025 про доступ до публічної інформації в частині виконання ОСОБА_2 податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю за 2024 рік після набуття правового статусу депутата VIII скликання Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області з урахуванням правових висновків суду у справі № 520/12764/25.

прийняти постанову, якою в скасованій частині відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк