Справа № 640/20708/21
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить:
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 19 лютого 2021 р. у справі №640/1311/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в сумі 61 666 гривень 85 коп. з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів.
Свої вимоги мотивує тим, що 19 лютого 2021р. Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено рішення у справі № 640/1311/20 за його позовом до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження від 19.12.2019р. № 3561-к про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, встановлення судового контролю за виконанням рішення, яким позов було задоволено частково: розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В. В. від 19.12.2019р. № 3561-к про звільнення ОСОБА_1 було визнано протиправним та скасовано, позивача було поновлено на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток в сумі 510 953, 90грн.; в решті позовних вимог було відмовлено. Рішенням суду від 19.02.2021р. у справі № 640/1311/20 було допущене негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць у межах суми стягнення.
Таким чином, відповідач (боржник) Апарат Верховної Ради України зобов`язаний був поновити позивача (стягувача) на посаді негайно, тобто 20 лютого, 2021 року, натомість поновлення на виконання рішення суду у вказаній частині відбулося лише 13.04.2021р., оскільки й той день відповідно до розпорядження №540-к від 13.04.2021р. за підписом в. о. керівника Апарату Верховної Ради України М. Теплюка позивач ОСОБА_1 був поновлений на посаді за рішенням суду від 19.02.2021р. у справі №640/1311/20 та був фактично допущений до роботи в Апараті Верховної Ради України.
Тому позивач вважає, що затримка виконання рішення суду від 19.02.2021р. про поновлення його на посаді, допущена відповідачем Апаратом Верховної Ради України, тривала з 19.02.2021р. до 13.04.2021р. і склала 35 (тридцять п`ять) робочих днів, внаслідок чого за цей період на його користь підлягає стягненню з відповідача: 1 761,91грн. (середньоденний заробіток позивача) х35 (кількість днів вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення суду) = 61 666 (шістдесят одна тисяча шістсот шістдесят шість) гривень 85коп.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін в адміністративній справі.
В подальшому, на виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 року №2825-IX адміністративну справу передано на розгляд до Сумського окружного адміністративного суду.
Ухвалою від 24.03.2025р. справу прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
У поданому відзиві (а.с.23-26) представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити, оскільки з метою виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року розпорядженням виконувача обов`язків Керівника Апарату Верховної Ради України від 13 квітня 2021 року № 540-к ОСОБА_1 було поновлено з 20 грудня 2019 року на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.
Негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць підтверджується платіжними дорученнями про сплату середнього заробітку, податків та збору, проведених Державною казначейською службою України у квітні 2021 року.
Крім того, відповідачем здійснено остаточний розрахунок на виконання рішення суду про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, податків та зборів і відшкодування витрат на правничу допомогу, проведених Державною казначейською службою України у липні 2021 року.
Зазначає, що до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
Отже, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України Про оплату праці.
Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина 1 статті 233 КЗпП України).
Натомість, при прийнятті рішення суд повинен урахувати цю обставину.
Представник позивача у поданій відповіді на відзив (а.с.72-75) не погоджується із доводами представника відповідача про те, що спір про стягнення середнього заробітку на підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП України не є спором про оплату праці, оскільки правова природа стягуваного позивачем ОСОБА_1 з відповідача Апарату ВРУ як роботодавця платежу на підставі ст. 236 КЗпП України є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та ця обставина жодним чином не впливає на обов`язок роботодавця сплати кошти несвоєчасно поновленому на посаді працівнику в порядку і розмірі, встановленому ст. 236 КЗпП України.
Тому, на думку представника позивача, такі доводи не можуть бути законною підставою для відмови у позові позивачу.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що мають бути задоволені, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України Про призначення Ясінського В.М. на посаду старшого консультанта секретаріату від 13 лютого 1995 року № 109 позивача було призначено на посаду старшого консультанта секретаріату Комісії Верховної Ради України з питань фінансів і банківської діяльності.
13 лютого 1995 року ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця.
Розпорядженням Голови Верховної Ради України № 1374 від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики як такий, що перебував у кадровому резерві на цю посаду.
З 01 березня 2017 року посада заступника завідувача секретаріату перейменована на заступника керівника секретаріату згідно Розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 284-к від 01 березня 2017 року Про перейменування посад та внесення змін до штатного розпису.
З метою удосконалення роботи щодо забезпечення діяльності Верховної Ради України, її Комітетів, народних депутатів України Верховна Рада України визнала за необхідне визначити перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів, прийнявши Постанову від 28 серпня 2019 року № 19-ІХ.
Постановою Верховної Ради України Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання від 29 серпня 2019 року № 19-ІХ не передбачений Комітет Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.
Позивача було звільнено з посади 19 грудня 2019 року Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату від 19 грудня 2019 року № 3561-к відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України Про державну службу, пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.
Копію розпорядження № 3561-к від 19 грудня 2019 року та трудову книжку позивач отримав 19 грудня 2019 року, про що зазначив в позовній заяві.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у адміністративній справі № 640/1311/20 позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував Розпорядження № 3561-к від 19 грудня 2019 року Керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В. В. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату та поновив ОСОБА_1 на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

Суд також стягнув з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2019р. до 19.02.2020р. в розмірі 510 953,90 грн.(п`ятсот десять тисяч дев`яносто п`ятдесят три) грн. 90 копійок з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, а також стягнув з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 500,00 грн.(шістнадцять тисяч п`ятсот) грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Також суд допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20.12.2019 року та в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 37 881,27 грн. (тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят одна) грн. 27 копійок за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Не погоджуючись із рішенням суду від 19.02.2021р., відповідач подав апеляційну скаргу, яку 08 червня 2021р. постановою Шостого апеляційного адміністративного суду залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З метою виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року розпорядженням виконувача обов`язків Керівника Апарату Верховної Ради України від 13 квітня 2021 року №540-к ОСОБА_1 було поновлено з 20 грудня 2019 року на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

Наголошуємо, що Постановою Верховної Ради України Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання від 29 серпня 2019 року №19-ІХ не передбачений Комітет Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, тому розпорядженням Голови Верховної Ради України від 28 травня 2021 року №365-к вищезгадану посаду було скорочено.

ОСОБА_1 було ознайомлено з розпорядженням, попереджено про можливе наступне вивільнення та одночасно запропоновано вакантні посади в Апараті Верховної Ради України.

ОСОБА_1 погодився на переведення його на посаду заступника керівника Відділу з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України і написав заяву про переведення. Однак, до підготовки відповідного розпорядження ОСОБА_1 змінив свою думку і відмовився від зайняття вищевказаної посади, що засвідчено його особистим підписом.

Оскільки ОСОБА_1 відмовився від усіх запропонованих йому вакантних посад, після закінчення терміну попередження про можливе наступне вивільнення його звільнено з 01 липня 2021 року з посади заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики розпорядженням виконувача обов`язків Керівника Апарату Верховної Ради України від 25 червня 2021 року № 1011-к через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу та пункту 1 статті 40 КЗпП України, і з 02 липня 2021 року ОСОБА_1 в трудових відносинах з Апаратом Верховної Ради України не перебуває.

У день звільнення позивачу було проведено всі фінансові розрахунки, копію згаданого розпорядження та трудову книжку ОСОБА_1 отримав 01 липня 2021 року.

Негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць підтверджується платіжними дорученнями про сплату середнього заробітку, податків та збору, проведених Державною казначейською службою України у квітні 2021 року (платіжне доручення № 6079 від 02 квітня 2021 року, № 6080 від 02 квітня 2021 року, № 6081 від 02 квітня 2021 року, меморіальний ордер № 144231225 від 05 квітня 2021 року).

Державною казначейською службою України у липні 2021 року здійснено остаточний розрахунок на виконання рішення суду про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, податків та зборів і відшкодування витрат на правничу допомогу (платіжне доручення № 11057 від 01 липня 2021 року, № 11071 від 01 липня 2021 року, № 11075 від 01 липня 2021 року, № 11066 від 01 липня 2021 року, № 11114 від 08 липня 2021 року, № 11072 від 01 липня 2021 року).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції") говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України.

Так, статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Процесуальним законодавством визначено категорії справ, рішення в яких допускаються до негайного виконання.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: - присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; - поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Згідно з положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи.

Верховний Суд у постановах від 31.07.2019 у справі № 813/593/17, від 30.06.2021 у справі № 640/7825/19, констатував, що за встановлення судом факту не виконання на дату звернення працівника із позовом до суду судового рішення, яким його поновлено на посаді, тобто роботодавцем допущено затримку виконання цього судового рішення (яке в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню), то у цьому випадку, працівник має право на компенсацію, передбачену статтею 236 КЗпП України.

Суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи не звернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до обставин цієї справи, суд зазначає, що аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.

Цей висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, від 28.05.2021 у справі № 380/2355/20.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц зауважив, що «обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням».

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

У постанові від 23.06.2015р. у справі №21-63а15 Верховний Суд України вказав, що «Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі….

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень».

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як встановлено судом, позивача було поновлено на посаді судовим рішенням, яке не було виконано негайно відповідачем.

Так, положеннями статті 235 КЗпП України законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18), від 20.10.2022 у справі №160/12318/21.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням із часу його оголошення в судовому засіданні.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Приписи статті 236 Кодексу законів про працю України передбачають, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Тобто відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №480/69/19.

Також, з огляду на викладені приписи законодавчих норм, суд звертає увагу на те, що ними не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру за певних обставин середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 у справі №826/808/16 та від 24.09.2019 року у справі № 826/16191/17.

Аналіз положень статті 236 КЗпП України свідчить про те, що цією нормою закону установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця.

При цьому законодавець, з огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України і одночасно закріплений у статті 371 КАС України, виходив з того, що будь-яка протиправна/винна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, за встановлених судом обставин цієї справи, позивач має право на отримання компенсації, установленою статтею 236 КЗпП України, за весь період невиконання рішення суду про поновлення на посаді.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №340/693/22.

У випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному або касаційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 460/16522/21 та від 26.10.2023 у справі №640/11509/21, від 27.06.2024 у справі №380/6241/22.

Позивача поновлено на посаді судовим рішенням, яке не було виконано відповідачем негайно. Розпорядження про поновлення позивача на роботі на виконання рішення судів прийнято лише 13.04.2021р.

Суд звертає увагу на те, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17, 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі №160/12318/21, від 16 листопада 2022 року у справі №709/1465/19, 30 листопада 2022 року у справі № 240/12764/21.

Таким чином, суд звертає увагу, що в період з 19.02.2021р. до 13.04.2021р. включно відповідач не виконав покладений на нього законодавством та судовим рішенням обов`язок та допустив протиправну бездіяльність щодо поновлення позивача на посаді.

Період з 19.02.2021р. до 13.04.2021р. включно є періодом затримки виконання рішення суду, що обумовлює право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (із наступними змінами) (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту з) пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Пунктом 2 розділу II Порядку №100 («Період, за яким обчислюється середня заробітна плата») передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 3 розділу III Порядку («Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати») при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Пунктом 8 розділу IV Порядку №100 («Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати») встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021р. у справі №640/1311/20 середньоденний заробіток ОСОБА_1 , поновленого на посаді, становив 1 761 (одна тисяча сімсот шістдесят одна) гривня 91коп. за кожен робочий день вимушеного прогулу.

Починаючи з 19.02.2021р., до 13.04.2021р. включно строк затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021р. у справі № 640/1311/20 становить 35 робочих днів.

Отже, середній заробіток за затримку виконання такого рішення становить 61666 грн. 85 коп. (1 761грн. 91коп. (середньоденний заробіток) х35 робочих днів).

Так, за змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як передбачено частинами першою, другою та третьою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду докази на підтвердження правомірності своєї бездіяльності.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору у розмірі 908грн.00коп. (а.с.90).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 19 лютого 2021 р. у справі №640/1311/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в сумі 61666 (шістдесят одна тисяча шістсот шісдесят шість) грн. 85 коп. з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, 5, ) суму сплаченого судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова