Справа № 200/5183/25
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року справа №200/5183/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року у справі № 200/5183/25 (головуючий суддя І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Дружківського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ Міністерства юстиції служби щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного у межах виконавчого провадження № 33377016, яке було закінчено 01.07.2025;

- зобов`язати Дружківський відділ державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо зняття арешту з усього майна, що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного в рамках виконавчого провадження № 33377016.

В обґрунтування позову зазначив, що у відповідача перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/0516/606, виданого 05.07.2021 Дружківським міським судом Донецької області про стягнення з позивача аліментів.

В межах цього виконавчого провадження на майно було накладено арешт.

13.01.2023 стягувач, ОСОБА_2 , померла.

11.06.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження у зв`язку зі смертю стягувача та просив зняти всі арешти з майна.

Проте, відповідач відмовив у знятті арешту в зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, нарахованого штрафу та несплатою виконавчого збору.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на продовження розгляду.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та предмет спору, що призвело до помилкового висновку про непідсудність справи адміністративному суду.

Предметом позову є не вирішення цивільно-правового спору щодо права власності, а оскарження протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо невиконання ним обов`язку, покладеного на нього спеціальним Законом № 1404.

Суд першої інстанції порушив права позивача на доступ до суду (ст.6 Конвенції), а також право на мирне володіння майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), помилкового застосував висновки Верховного Суду.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 05.07.2012 справа 2/0516/606/2012 стягнуто щомісяця з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття починаючи з 14.06.2012.

10.07.2012 державним виконавцем відділу ДВС Дружківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 33377016 з примусового виконання виконавчого листа № 20/0516/606, виданого 05.07.2012 Дружківський міський суд Донецької області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 (боржник у ВП № 33377016 та позивач у даній справі) на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/6 ч. на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, 02.03.2018 постановою державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

11.06.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження у зв`язку зі смертю стягувача та просив зняти всі арешти з майна.

13.01.2023 стягувач, ОСОБА_2 , померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Постановою державного виконавця від 01.07.2025 виконавче провадження № 33377016 було закінчено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження.

Також, 30.06.2025 постановою державним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, що належить боржнику ОСОБА_1 , з підстав наявності заборгованості зі сплати аліментів.

У листі від 30.06.2025 № 29420/1959/23/2025 відповідач фактично відмовив у знятті арешту, мотивуючи це наявністю заборгованості зі сплати аліментів, нарахованого штрафу та несплатою виконавчого збору.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, виходив з того, що спір не є публічно-правовим і не може вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Оцінка суду.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин та характер спірних правовідносин (предмет спору). Також таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною другою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Зазначене свідчить, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Зазначений висновок неодноразово викладався Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року (справа № 161/8267/17) від 27 березня 2019 року (справа № 639/6868/17), від 21 серпня 2019 року (справа № 1915/1868/2012) та інших.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Як свідчать матеріали справи, виконавчий лист, на підставі якого згодом було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно позивача, виданий Дружківським міським судом Донецької області.

Постанови про арешт майна боржника ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № 33377016, позивачем не оскаржуються та не є предметом позову.

Позивач зазначає, що предметом позову є триваюча протиправна бездіяльність відповідача, яка виникла після того, як підстави для існування арешту відпали (закінчено виконавче провадження, виконавчий збір сплачено, стягувач помер), тобто предметом є вирішення питання про зняття арешту з усього майна боржника у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення місцевого суду у цивільних справах. Також позивач наголошує на порушення відповідачем права позивача вільно розпоряджатися своїм майном.

На підставі статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз вищезазначеної норми Закону № 1404 свідчить, що вчинення дій щодо зняття арешту з майна, як просить позивач, може відбуватися виключно шляхом прийняття державним виконавцем постанови, при цьому не має значення, коли виникла протиправна бездіяльність виконавця під час існування виконавчого провадження, чи вже після його закриття.

Оскільки позивач є боржником у виконавчих провадженнях (за виконавчими листами у цивільних справах) з примусового виконання рішень у цивільних справах, тому справа щодо зняття арешту з майна боржника, який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання рішень, ухвалених в порядку цивільного судочинства, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ, а саме - Дружківським міським судом Донецької області.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про неправильне визначення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин та предмету спору.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Таким чином, у цій справі суд, встановлений законом,- це Дружківський міський суд Донецької області, який видав виконавчий документ, а провадження у цій справі повинно відбуватися на правилами цивільного, а не адміністративного, судочинства.

Отже суд не приймає доводи апелянта про порушення судом першої інстанції прав позивача на доступ до суду (ст.6 Конвенції).

Щодо доводів про порушення права на мирне володіння майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції), суд зазначає, що оцінка протиправності дій, рішень чи бездіяльності відповідача надається судом під час розгляду справи по суті.

Оскільки ця справа не розглянута судом першої інстанції по суті, тому відсутні підстави вважати, що порушено право позивача на мирне володіння майном.

Посилання судом першої інстанції на практику Верховного Суду у справі № 521/11400/21 не спростовує висновки, що позов ОСОБА_1 повинен розглядатися місцевим судом за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року у справі № 200/5183/25 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року у справі № 200/5183/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 20 жовтня 2025 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв