Справа № 420/13914/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/13914/25

Перша інстанція: суддя Бойко О.Я.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

06 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 , викладену у листі «Про надання інформації» №08/М-13603/13996 від 05.12.2024, за електронним підписом начальника НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби полковника ОСОБА_2 , у звільненні з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю першої А групи та потребує постійного стороннього догляду;

- зобов`язати начальника НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю першої А групи та потребує постійного стороннього догляду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що у нього наявні всі підстави для звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 та частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки він є єдиним повнолітнім членом сім`ї ОСОБА_3 , який є інвалідом першої А групи та потребує постійного стороннього догляду. У зв`язку з цим позивач вважає відмову начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, протиправною.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що наданих позивачем документів недостатньо для підтвердження права позивача на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною відмову НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби в задоволенні рапорту ОСОБА_1 , викладену у листі «Про надання інформації» № 08/М-13603/13996 від 05.12.2024, у звільненні з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю першої А групи та потребує постійного стороннього догляду.

Зобов`язано начальника НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю першої А групи та потребує постійного стороннього догляду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що новий рапорт позивача від 02 квітня 2025 року взагалі не відрізняється від попереднього рапорту, до нього також не долучено жодного підтверджуючого документу, і відповідь в/ч НОМЕР_2 від 15 квітня 2025 року № 08/М-3339/3858 надана з таких самих підстав як і відповідь від 05 грудня 2024 року № 08/М-13603/13996, отже слід дійти висновку про те, що позивач повинен був дізнатись про нібито порушення його прав і інтересів ще в грудні 2024 року. Долучених позивачем документів до рапорту недостатньо для підтвердження наявності в нього права на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ).

23 жовтня 2024 року позивач звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив, зокрема, звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Листом від 05 грудня 2024 року відповідач на рапорт позивача від 29.10.2024 щодо звільнення з військової служби згідно підпункту «п» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, коли військовослужбовці під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, інформую, що позивачем не надано документи, які підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або які самі потребують . постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

02 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника НОМЕР_3 прикордонного загону з рапортом про звільнення відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" - через сімейні обставини, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медикосоціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

До рапорту позивачем долучені докази на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби відповідно до вимог законодавства, а саме копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , посвідчення на постійне проживання ОСОБА_3 ; висновок №1362 від 30.07.2024 про наявність порушень функцій організму через які невиліковні хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальних послуг з догляду форми №080/4/с; довідка МСЕК №072996 від 30.08.2024 про встановлення 1 групи інвалідності ОСОБА_3 ; виписка-епікриз із історії хвороби №6980 від 16.12.2022; виписку із медичної картки стаціонарного хворого №8526 від 25.09.2023; виписку з ДРАЦС від 16.10.2024; копія рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12.09.2024 № 501/3538/24 про розлучення; копія довідки про зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_1 ; витяг з реєстру територіальних громад про адресу проживання ОСОБА_1 , акт обстеження сімейного стану, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Листом від 15 квітня 2025 № 08/M-3339/3858 відповідач відмовив позивачу у звільненні з лав Державної прикордонної служби України у зв`язку із ненаданням (непідтвердженням) факту наявності або відсутності інших членів сім`ї другого ступеня споріднення. Підставою для відмови визначено, що серед документів, доданих до рапорту на звільнення, відсутні документи, що підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Вважаючи протиправною відмову ВЧ НОМЕР_2 у звільненні з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить належного обґрунтування та відповідних правових підстав для висновку про недотримання позивачем вимог щодо надання документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня, оскільки надання такого роду документів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Так, пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ.

Звертаючись з рапортом до командира військової частини, позивач послався на п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ, відповідно до приписів яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Так, п.3 ч.12 цієї статті визначено, що під час дії військового стану військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

З конструкції цієї норми вбачається, що законодавством передбачено три умови, за наявності яких позивача, в даному випадку, може бути звільнено з військової служби:

- один із батьків військовослужбовця чи батьків дружини (чоловіка) є особою з інвалідністю І чи ІІ групи;

- така особа з інвалідністю потребує постійного догляду;

- відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Приналежність батька позивача до особи з інвалідністю І групи, яка потребує постійного догляду, підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії № 1362 від 30.07.2024 за формою 080-4/0 Про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, згідно з яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною Комісією серії 12 ААД № 072996 від 30.08.2024 року, якою підтверджується присвоєння першої А групи, безстроково, ОСОБА_3 , та зазначено, що він потребує постійний сторонній догляд; випискою епикризом із історії хвороби № 690 від 16.12.2022 року щодо ОСОБА_3 , що не заперечується відповідачем.

В свою чергу, спірним в межах розгляду даної справи є питання відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення батька позивача або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

В даному випадку варто врахувати, що Закон № 2232 не містить визначення осіб першого та другого ступеня споріднення.

Підпунктом 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.

Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.

Аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що звільнення з військової служби через сімейні обставини можливе у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за наявності двох умов:

- якщо у такої особи відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або

- якщо є члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, але вони самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Щодо членів сім`ї, то законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї, а лише визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є: спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.

Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно з частиною першою статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Сімейним кодексом України також встановлено: обов`язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда (ст. 266); обов`язок по утриманню братів та сестер (ст. 267).

Поняття "обов`язку утримання" та "обов`язку здійснення догляду" не є тотожними.

Так, утримання особи - це надання матеріальної допомоги.

Постійний догляд - це форма догляду за особою з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

В підтвердження обставин відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, яка є особою з інвалідністю та потребує постійного догляду, у даному випадку батька позивача, позивач до рапорту додав копію витягу з ДРАЦС від 16.10.2024 року № 9; копію рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 вересня 2024 року по справі № 501/3538/24, про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; копію довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні від 14.10.2024 року № 5907; витяг з реєстру територіальної громади №2024/01240731 від 14.10.2024 та копію акту обстеження сімейного стану від 27.03.2025, який затверджений ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, визначений Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.

Так, при поданні до звільнення з військової служби за підставами через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:

копія аркуша бесіди;

копія рапорту військовослужбовця;

копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);

документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:

- документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);

- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;

- один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;

- висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, про потребу в постійному догляді;

Судова колегія враховує, що чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачена видача за заявою фізичної особи витягу з Реєстру щодо відсутності працездатних дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), а також витягу з Реєстру про відсутність працездатних інших дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю).

Про зазначене також вказано в листі Міністерства юстиції України "Щодо видачі витягів із Державного реєстру актів цивільного стану громадян" від 25 серпня 2023 року № 112984/19.3.2/11-23, яким роз`яснено, що оскільки законодавством встановлено конкретні форми витягів з Реєстру, які формуються з нього автоматично, видача за заявою фізичної особи витягу з Реєстру щодо відсутності працездатних осіб (дітей) у особи з інвалідністю, не передбачено чинним законодавством.

Згідно додатку до Інструкції № 170, також не перебачено надання військовослужбовцем такого витягу, як наявність чи відсутність у особи інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що жодним нормативним актом не передбачено такого документу, в тому числі витягу, який містив би інформацію щодо відсутності у особи інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Позивач до рапорту долучив свідоцтво про народження ОСОБА_1 , посвідку про постійне проживання батька ОСОБА_3 , копію витягу з ДРАЦС від 16.10.2024 року № 9; копію рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 вересня 2024 року по справі № 501/3538/24, про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; копію довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні від 14.10.2024 року № 5907, витяг з реєстру територіальної громади №2024/01240731 від 14.10.2024.

Судова колегія також враховує акт обстеження сімейного стану солдата ОСОБА_1 , затвердженого ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 27 травня 2025 року, відповідно до якого, комісія РТЦК дійшла висновку про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які здійснюють або можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І-А групи ОСОБА_3 , крім його сина солдата ОСОБА_1 (позивача) (а.с.38).

Згідно Інструкції № 170, саме зазначений акт підтверджує відсутність у позивача інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які здійснюють або можуть здійснювати постійний догляд за його батьком.

Крім того, згідно висновку, викладеному Верховним Судом в постанові по справі № 420/30227/24 від 07 травня 2025 року, відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.

З довідки відділу реєстрації обліку осіб Виконавчого комітету Чорноморської міської ради № 1457 від 06.03.2025 року та від 14.10.2024 року № 5907 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з батьком - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 . Інших осіб за місцем постійного проживання батька позивача ОСОБА_3 не зареєстровано та не проживає, що підтверджується витягом ДРАЦС про народження від 16.10.2024 року та актом обстеження сімейного стану (а.с.38) .

На переконання колегії суддів, надані позивачем документи у сукупності підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за його батьком, особою з інвалідністю 1-А групи ОСОБА_3 .

За приписами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу, позивачем долучені всі передбачені чинним законодавством документи для підтвердження наявності підстав на звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відмовляючи у задоволенні рапорту позивача про звільненні зі служби, відповідач зазначив про те, що серед документів, доданих до рапорту на звільнення, відсутні документи, що підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Разом з тим, ані з листа відповідача, ані з відзиву на позовну заяву чи з апеляційної скарги неможливо встановити, які конкретно документи відповідач вважає неподаними ОСОБА_1 для задоволення рапорту останнього.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що відмова відповідача в задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить належного обґрунтування та відповідних правових підстав для висновку про недотримання позивачем вимог щодо надання документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, оскільки відповідачем не визначено, яких саме документів не надано позивачем для задоволення його рапорту

Матеріалами справи підтверджено, що позивач надав необхідні документи щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня у його батька, особи з інвалідністю 1-А групи, який потребує стороннього догляду.

Стосовно дискреційних повноважень відповідача, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти позитивне рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд надати відстрочку, або відмовити у її наданні, існує лише один правомірний варіант поведінки.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові № 520/2927/23 від 05.12.2024 року.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Частиною 3 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У спірному випадку позивач при зверненні дотримався визначених законом умов, відповідач не заперечував викладених обставин, при цьому дискреційні повноваження відповідача обмежені оцінкою законності підстав для наявності чи відсутності документів, що підтверджують відповідне право, а тому єдиним можливим варіантом дій (обов`язком) суб`єкта владних повноважень є задоволення рапорту ОСОБА_1 про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю першої А групи та потребує постійного стороннього догляду.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, задовольняючи позовну заяву позивача, помилково визнав протиправною відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 , викладену у листі від 05.12.2024 року, замість відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 , яка викладена у листі від 15.04.2025 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2024 року позивач вперше звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив, зокрема, звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Листом від 05.12.2024 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні рапорту, з посиланням на те, що позивачем не надано документи, які підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або які самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Зазначену відмову позивач оскаржував у суді в межах розгляду справ № 420/40736/24 та № 420/4058/25, однак зазначені позовні заяви залишались судом першої інстанції без руху, та у зв`язку із неусуненням недоліків повернуті судом першої інстанції. Тобто, остаточне рішення суду за результатом оскарження позивачем відмови, викладеної відповідачем у листі від 05.12.2024 року не ухвалювалось.

27 березня 2025 року ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 затверджений акт обстеження сімейного стану ОСОБА_1 , який на підтвердження доводів позивача виснував про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які здійснюють або можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І-А групи ОСОБА_3 , крім його сина солдата ОСОБА_1 (позивача) (а.с.38).

Долучивши зазначений акт до пакету документів, ОСОБА_1 повторно звернувся з рапортом до відповідача 02 квітня 2025 року та повторно отримав відмову аналогічного змісту, однак від 15 квітня 2025 року за № 08/М-3339/3858.

Зазначена відмова відповідача і є предметом розгляду даної справи. Так, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не погодився з відмовою відповідача щодо звільнення з військової служби, викладеної у листі від 15.04.2025 за № 08/М-3339/3858, звернувся до суду із даним адміністративним позовом в рамках справи № 420/13914/25.

Викладене підтверджує, що саме лист відповідача від 15.04.2025 за № 08/М-3339/3858 був предметом розгляду даної справи, а ухвалюючи рішення суд першої інстанції помилково зазначив невірні дату та номер листа.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції вірно розглянув справу, однак не вірно визначив дату та номер листа, викладена в якому відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 є протиправною, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення другого абзацу його резолютивної частини в новій редакції. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року залишається без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 19 травня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції:

Визнати протиправною відмову НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) в задоволенні рапорту ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ), викладену у листі «Про надання інформації» від 15 квітня 2025 року за № 08/М-3339/3858, у звільненні з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю першої А групи та потребує постійного стороннього догляду.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко