Справа № 460/8871/24
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2025 року м. Рівне №460/8871/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби, викладену у листі від 29.05.2024 №3916;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти відповідне рішення у формі наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб.

Позов обґрунтовано тим, що бабуся позивача ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду згідно з медичним висновком ЛКК. Інші особи, крім позивача, які повинні чи можуть здійснювати догляд за бабусею, відсутні. У зв`язку з цим позивач подав рапорт про звільнення із військової служби. У задоволенні рапорту відповідачем було відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_2 не належить до осіб з інвалідністю. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки необхідність здійснення догляду підтверджується належними документами, передбаченими чинним законодавством на час звернення із відповідним рапортом.

Ухвалою суду від 14.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачем до рапорту не було додано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_2 станом на день подачі рапорту потребує стороннього догляду та щодо відсутності інших осіб, які за законом повинні чи можуть здійснювати за нею догляд. Відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на військовій службі за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 з 23.11.2923, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.а.с.12-23).

У травні 2024 року солдат ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначена обставина визнається сторонами, а тому в силу вимог ч.1 с.78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.

Листом від 29.05.2024 №3916 №16299 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що його рапорт про звільнення з військової служби не підлягає до задоволення, оскільки на час його розгляду ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не містить такої підстави для звільнення військовослужбовця в запас за сімейними обставинами як необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особою, яка не належить до числа осіб з інвалідністю (а.с.24).

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду із позовною заявою у цій справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст.2 Закону №2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закону України Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачено ст.26 Закону №2232-ХІІ, до якої законодавцем неодноразово вносилися зміни.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми" від 15.03.2022 №2122-IX (далі - Закон №2122-IX), який набрав чинності 21.03.2022, пункт другий частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, який передбачає підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, було доповнено підпунктом "г" такого змісту:

"г) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд".

Отже, наведена редакція норми передбачала таку підставу звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану як необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 №3633-IX (далі - Закон №3633-IX), який набрав чинності 18.05.2024, статтю 26 Закону №2232-ХІІ було викладено у новій редакції.

Згідно з пп."г" п.1 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції Закону №3633-IX), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, якщо через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах:

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;

військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років;

виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати;

утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати;

необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;

необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;

якщо їхнім близьким родичам (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, рідний (повнорідний) брат чи сестра) посмертно присвоєно звання Герой України за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народові, виявлені під час Революції Гідності (листопад 2013 року - лютий 2014 року)".

Отже, починаючи з 18.05.2024 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ передбачає таку підставу для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану як необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ці обставини підтверджуються паспортом громадянина України № НОМЕР_3 (орган, що видав 4636), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 07.07.2000 Відділом РАГС м.Червонограда Львівської області, свідоцтвом про народження від 24.11.1965 серії НОМЕР_5 , паспортом громадянина України серії НОМЕР_6 , виданим 14.12.1998 Червоноградським МВ УМВС України у Львівській області, паспортом громадянина України серії НОМЕР_7 , виданим 13.10.2000 Сокальським РВ УМВС України у Львівській області (а.а.с.8-9, 26, 27, 28-30, 31-32).

Згідно з витягом з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 02.09.2016 №4636-, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: Львівська область, Сокальський район, с.Хлівчани (а.с.11).

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №45/02.1-19, складеного 26.01.2024 виконавчим комітетом Белзької міської ради, ОСОБА_3 , 1938р.н., проживає по АДРЕСА_1 разом із онуком ОСОБА_1 . Згідно з довідкою №112 від 24.07.2023 ЛКК КНП "Сокальська районна лікарня" Сокальської міської ради Львівської області, Белзька районна лікарня, потребує стороннього догляду і лікування постійно (а.а.с.37-38).

Згідно з довідкою від 24.07.2023 №112, виданою ЛКК Белзької районної лікарні КНП "Сокальська районна лікарня" Сокальської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з рішенням ЛКК №85 від 24.07 потребує постійного стороннього догляду та лікування (а.с.39).

Рішенням виконавчого комітету Белзької міської ради Львівської області від 29.01.2024, ОСОБА_1 призначено виплату компенсації по догляду за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 (а.с.34).

Отже, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є бабою (членом сім`ї другого ступеня споріднення) позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним та потребує постійного стороннього догляду та лікування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що інші особи, які за законом повинні або можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 , відсутні.

Водночас, суд встановив, що ОСОБА_3 має щонайменше одну дитину, батька позивача, - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №739404, виданою 29.01.2023 міжрайонною спеціалізованою кардіологічною МСЕК №2 Львівської обласної лікарні, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.01.2023 безтерміново встановлена третя група інвалідності загального захворювання. ОСОБА_4 протипоказана робота в шкідливих умовах праці (а.а.с.40-41).

Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями на час виникнення спірних правовідносин було встановлено Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Порядок №1317).

Пунктом 27 Порядку №1317 визначено, що підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Зазначеною нормою визначено, що критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Зазначеною нормою також визначено, що особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

У наданій позивачем довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №739404 чітко зазначено, що ОСОБА_4 протипоказана робота в шкідливих умовах. Будь-які обмеження у самообслуговуванні, у самостійному пересуванні, у здатності до орієнтації, у здатності контролювати свою поведінку відсутні.

Це свідчить про здатність ОСОБА_4 виконувати свій обов`язок - постійний догляд за матір`ю ОСОБА_3 .

Окрім того, позивач не надав ні відповідачу, ні суду жодних доказів відсутності інших осіб (дітей чи онуків), які, крім позивача (внука), можуть або зобов`язані здійснювати за ОСОБА_3 постійний догляд

Отже, ОСОБА_1 не надав відповідачу разом із рапортом документів, що доводять існування обставин, передбачених пп."г" п.1 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, які необхідні для позитивного вирішення питання про звільнення його з військової служби.

Суд звертає увагу, що на момент розгляду рапорту позивача відповідачем п.1 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ мав іншу редакцію, яка у сукупності з п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ передбачала, як зазначено вище, таку умову для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану як необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи.

Як встановлено судом, баба позивача ОСОБА_3 є особою похилого віку, потребує постійного стороннього догляду, проте не є особою з інвалідністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач допустив необґрунтовано тривалий розгляд рапорту, що призвело до настання обставин, які знівелювали сенс прийняття рішення/вчинення дії, адже вступила нова редакція закону, що висуває додаткові умови для звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

З приводу цих тверджень позивача, суд зазначає таке.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі - Статут).

Згідно із ст.12 Статуту, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (ст.14 Статуту).

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі - до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Згідно з п.241 Положення №1153/2008, накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Таким чином, безпосередньо на кожному рапорті військовослужбовця про звільнення за наявності відповідних підстав має міститися клопотання безпосереднього (прямого) командира про звільнення зазначеного військовослужбовця з військової служби та передачу цього рапорту в порядку підпорядкування по ланцюгу до командира військової частини чи іншої посадової особи, яка має право звільнення підлеглого військовослужбовця.

Водночас, безпосередній командир військовослужбовця, за наявності відповідних підстав, має право відмовитися клопотати перед своїм безпосереднім командиром про звільнення зазначеного військовослужбовця.

Згідно з абзацом тринадцятим п.14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 19.05.2009 №438/16454, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №438/16454), документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З системного аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що військовослужбовець, який бажає звільнитися з військової служби, зобов`язаний подати рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення, по команді. Наслідком подання військовослужбовцем рапорту про звільнення у встановленому порядку за наявності об`єктивних підстав є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби.

Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції із діловодства Збройних Сил України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 року №40 (далі - Інструкція №40), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи суд зазначає, що рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Проте, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством не визначено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Водночас, Інструкція №40 передбачає, що документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установі), до якої надійшов документ.

Як встановлено судом, Військова частина НОМЕР_1 листом від 29.05.2024 №3916 №16299 повідомила позивача про те, що його рапорт про звільнення з військової служби не підлягає до задоволення.

Таким чином, рапорт позивача було розглянуто відповідачем у межах встановленого 30-денного строку.

Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем щодо звільнення із військової служби правомірно тривали після 18.05.2024 (дата набрання чинності Законом №3633-IX), суд вважає, що відповідач правомірно застосував чинну редакцію Закону №2232-ХІІ.

При цьому, суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 10.01.2024 у справі №380/13615/21.

Так, відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99.

За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

З огляду на викладене, у спірних правовідносинах повинен застосовуватися Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на час прийняття рішення, а не на час подання рапорту, як про це стверджує позивач.

Відтак, відповідач правомірно відмовив у задоволенні рапорту та звільненні позивача з військової служби, керуючись ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ у редакції Закону №3633-IX.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, позов до задоволення не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_8 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_9 ).

Рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Суддя О.М. Дудар