Справа № 520/1060/25
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 р. № 520/1060/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) до Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 та картку відмови №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що ТОВ «ОПЦІОН ПЛЮС», діючи через уповноваженого декларанта ПП «Національні традиції», з метою митного оформлення імпортованого товару, поставленого відповідно до контракту з іноземним постачальником, 17.07.2024 року подав до Харківської митниці електронну митну декларацію №24UA69U3 із визначенням митної вартості за першим методом.

Разом із митною декларацією було надано повний пакет супровідних документів, у тому числі інвойс, пакувальний лист, коносамент, зовнішньоекономічний договір, калькуляцію, прайс-лист виробника, експертний висновок про вартісні характеристики товару, а також листи постачальника та позивача щодо умов постачання, страхування, ліцензування та відсутності посередницьких платежів, які наявні у матеріалах справи.

Митним органом були направлені ряд повідомлень про необхідність надання додаткових документів, на які позивач у встановлений строк надав письмові відповіді та зазначив, що вимагання окремих документів суперечить положенням статті 53 МК України, оскільки транспортні витрати включені у вартість товару відповідно до умов поставки CPT Kharkiv, страхування не здійснювалося, посередницькі договори не укладались, а всі наявні документи, передбачені частинами 2 4 статті 53 МК України, вже подані до митниці.

18.07.2024 року Харківською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товару №UA807000/2024/000451/2, яким відмовлено у застосуванні першого методу визначення митної вартості та скориговано митну вартість за резервним методом із застосуванням довідкової інформації про іншу поставку подібного товару за ціною 3,8 дол. США/кг.

У цей же день митницею оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів №UA807200/2024/000544.

Вважаючи рішення митного органу про коригування митної вартості та картку відмови протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 Митного кодексу України (далі по тексту - МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з ч.1 ст.52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Відповідно до ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. (ч. 1 ст. 53 МК України).

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч. 2 ст. 53 МК України).

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (ч. 3 ст. 53 МК України).

Згідно з ч.5 ст.53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Відповідно до ч.1 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з п.1 ч.4 ст.54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 5 статті 54 Митного кодексу України встановлено, що митний орган має право упевнитися в достовірності та точності будь-якої заяви, документа, рахунку поданих для цілей визначення митної вартості.

Так, відповідач має повноваження витребувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товару, за наявності підстав сумніву митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України.

Аналогічний правовий висновок зазначено Верховним Судом в постанові від 15 серпня 2019 року по справі №826/19400/15.

Згідно з ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вінницькою митницею було направлено до позивача запит щодо надання додаткових документів для підтвердження митної вартості товарів.

Позивач листами повідомив митний орган, що всі необхідні та наявні у ТОВ «ОПЦИОН ПЛЮС» документи надано та вже знаходяться у митному органі, інші документи надаватись не будуть.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні митної декларації було подано весь обсяг документів, передбачених ч. 2 ст. 53 МК України: інвойс, пакувальний лист, контракт, додатки до нього, коносамент, калькуляцію, прайс-лист виробника, експертний висновок, листи щодо умов поставки, страхування та посередницьких платежів,

Проте, відповідачем не надано доказів на наявність ознак підробки або суперечності між поданими позивачем документами.

У відзиві на адміністративний позов відповідачем зазначено про недостатність відомостей з поданих позивачем документів та відсутність можливості перевірити заявлену митну вартість товару, проте не зазначено, які саме відомості є відсутніми, у чому полягають виявлені розбіжності між поданими документами та в чому полягає неможливість підтвердити числові значення складових митної вартості за ч.6 ст.54 та ч.3 ст.53 Митного кодексу України.

Суд зазначає, що сам факт спрацювання ризику АСАУР або наявність у базі ЄАІС інформації про інші поставки подібного товару за вищою митною вартістю не є самостійною підставою для переходу до резервного методу.

Так, інвойсом, наданим позивачем, підтверджено загальну вартість товару, прайс-лист підтверджує вартість одиниці товару. Листом постачальника та калькуляцією підтверджено включення транспортних витрат до вартості товару відповідно до умов поставки.

Щодо посилань митного органу на ненадання експортної (митної) декларації країни відправлення, суд зазначає, що експортна декларація країни відправлення не входить до переліку обов`язкових документів, визначених ч.2 ст.53 МК України, які підтверджують митну вартість товару. Такий документ може бути витребуваний лише як додатковий, за наявності обґрунтованих сумнівів і лише за умови, якщо подані основні документи містять розбіжності, що прямо випливає з п.7 ч.3 ст.53 МК України.

Разом з тим, декларантом одночасно з митною декларацією була подана декларація на підтвердження експорту товару №24ROCT1970GS3833J3 від 09.07.2024 року, про що митниця була повідомлена додатково у письмовій відповіді на повідомлення. Проте ці обставини митним органом не були враховані.

Разом з тим, суд зазначає, що ненадання такої декларації не є підставою для невизнання митної вартості, оскільки вказаний документ не впливає на визначення числових показників митної вартості та не віднесений до обов`язкових документів відповідно до ч.2 ст.53 МК України.

Ця правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 09.04.2021 у справі №804/5143/16, де зазначено, що ненадання експортної декларації не може бути самостійною підставою для коригування митної вартості, та з постановою ВС від 20.09.2023 у справі №815/6805/17, де зазначено, що експортна декларація не є обов`язковим документом, а лише додатковим, якщо виникає необхідність уточнення показників основних документів.

Посилання відповідача на відсутність перекладу також не можу бути визнано обгрунтованим, оскільки декларація складена за уніфікованою формою ЄАД, яка не потребує перекладу, що відповідає положенням Конвенції про спрощення формальностей у торгівлі товарами від 01.01.1988 року, учасником якої є Україна.

Щодо доводів митного органу стосовно прайс-листа та цінової інформації, суд зазначає, що прайс-лист не входить до переліку обов`язкових документів, передбачених ч.2 ст.53 МК України, які підтверджують митну вартість товару.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23.10.2020 у справі №810/690/17 та від 02.06.2022 у справі №460/2674/20, прайс-лист є документом довільної форми, не має затвердженої форми або обов`язкових реквізитів, і його неповнота не може бути підставою для коригування митної вартості.

Також Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 у справі №420/2792/19 зазначив, що прайс-лист може бути адресований як невизначеному колу покупців, так і конкретному контрагенту, що не впливає на його юридичну силу як джерела цінової інформації і не створює презумпції заниження митної вартості.

У даній справі прайс-лист був поданий разом з митною декларацією, містить ідентифікацію товару, ціну та реквізити постачальника, а митний орган не довів, що зазначені у ньому відомості суперечать іншим поданим документам чи впливають на правильність визначення митної вартості.

Отже, посилання митниці на недоліки прайс-листа не ґрунтується на вимогах МК України та суперечить усталеній судовій практиці, а використання цього доводу для застосування резервного методу визначення митної вартості є необгрунтованим.

Щодо транспортних (перевізних) документів, про які зазначено відповідачем у спірному рішенні № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024, суд зазначає наступне.

Пункт 6 ч. 2 ст. 53 МК України містить застереження: транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, на підтвердження митної вартості товару надаються, але виключно в тому випадку, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару.

Суд зауважує, що витрати на транспортування включені у вартість товару, що підтверджується, зокрема, контрактом №NTL20230515 від 15.05.2023 року, відповідно до якого поставка Товару здійснюється в повній відповідності з ІНКОТЕРМС-2010. Умови поставки визначаються і узгоджуються Сторонами для кожної окремої партії Товару і вказуються в інвойсі.

У Commercial invoice (рахунку-фактурі) №NVLOP240409/1 від 09.04.2024 року визначено умову поставки CPT Kharkiv, Ukraine.

Згідно з правилами Інкотермс 2010: CPT означає, що продавець доставить товар названому їм перевізнику. Крім цього, продавець зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з перевезенням товару до названого пункту призначення.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, зазначеному в постанові від 17.05.2022 у справі № 810/1661/17.

Відповідно до правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати, поставка товарів на умовах CPT означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього, продавець зобов`язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Покупець приймає на себе всі ризики та будь-які інші витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки товару у вищезазначений спосіб. Таким чином, відповідно до умов поставки CPT, витрати щодо транспортування товару покладаються на продавця.

З огляду на викладене, враховуючи, що витрати на транспортування покладено на постачальника, вимога щодо надання таких документів від покупця є незаконною.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що автотранспортна накладна CMR № 1284 від 10.07.2024 року, а також і коносамент № COSU від 15.04.2024 року були надані позивачем до митного контролю.

З огляду на викладене, вимога відповідача про надання транспортних/перевізних документів є безпідставною, оскільки з урахування умови поставки CPT всі витрати на транспортування вже включено у вартість товару, а тому ненадання вказаних документів не може бути підставою для коригування митної вартості товару.

Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що висновок експерта №20-57/07-2024 від 15.07.2024 не відповідає вимогам закону про оцінку та Національного стандарту №1 і не може підтверджувати заявлену митну вартість.

З цього приводу суд зазначає, що висновок оцінювача не є обов`язковим документом, який підтверджує митну вартість у розумінні ч.2 ст.53 МК України; він може подаватися лише як додатковий за ч.3 ст.53 МК України. Ціна, що фактично сплачена або підлягає сплаті, підтверджується інвойсом, а не звітом про оцінку. Оцінювання відповідності звіту вимогам профільного закону не належить до предмета контролю числових значень митної вартості за ст.54 МК України.

Аналогічну позицію неодноразово висловлював Верховний Суд (зокрема, постанови від 09.11.2022 у справі №820/585/17; від 12.04.2023 у справі №826/7411/15; від 25.08.2023 у справах №810/693/17 та №826/3098/16).

Отже, звіт про оцінку не є самостійною підставою для коригування митної вартості, а тому посилання митниці на невідповідність звіту не може бути підставою для застосування резервного методу.

Крім того, посилання відповідача на відсутність окремих реквізитів у CMR №1284 від 10.07.2024 не впливають на дійсність договору перевезення та не стосуються перевірки числових показників митної вартості.

Як убачається з матеріалів справи, у поданих позивачем документах містяться дані про CPT, інвойс та коносамент із позначкою OCEAN FREIGHT PREPAID, що свідчить про включення фрахту до ціни товару.

Верховний Суд у постанові від 28.02.2024 у справі №815/1460/18 наголосив, що незначні технічні недоліки первинних документів не спростовують достовірності всієї інформації за наявності іншої сукупності доказів. Відтак формальні зауваження до CMR не є підставою для невизнання заявленої митної вартості чи застосування резервного методу.

Відповідачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про розбіжності, ознаки підробки або відсутність відомостей, необхідних для підтвердження числових значень митної вартості.

Водночас, оцінка додаткових документів поза предметом контролю, ототожнення логістичних витрат із посередницькими платежами та формальні зауваження до CMR не можуть бути підставами для коригування митної вартості.

Доводи відповідача про ненадання інформації щодо угод на ідентичні, подібні товари, цін реалізації на митній території України, звичайних надбавок/комісійних не відповідають положенням ст.53 МК України.

Сама по собі наявність у базах ЄАІС/АСАУР інших цінових орієнтирів не є доказом недостовірності заявленої митної вартості і не перешкоджає застосуванню першого методу.

Відповідно до частини 2 статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.

Згідно зі ст. 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідачем не доведено неможливість застосування ним попередніх п`яти методів визначення митної вартості товару.

Таким чином, відповідачем безпідставно здійснено визначення митної вартості імпортованого товару із застосуванням резервного методу, який застосовано без достатніх на те підстав та з порушенням порядку черговості послідовного використання методів, визначених статтями 59-63 МК України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 02 березня 2021 року у справі № 809/857/17.

Отже, рішення про коригування митної вартості товарів є необґрунтованими та прийнятими без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 та картка відмови №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024, є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо інших посилань сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

В адміністративному позові позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі 30 000,00 грн.

Відповідач заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно зі ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат у справі до суду надано копію договору про надання правової допомоги від 10.01.2025 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (Клієнт) та Адвокатським бюро Бідної Оксани Іванівни (Бюро).

Крім того, до суду надано копію платіжної інструкції №214 від 14.01.2025 про оплату правової допомоги у сумі 30000,00 грн.

Положеннями ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи те, що справа, по якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності, справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, суд зазначає, що послуги надані адвокатом в рамках даної адміністративної справи не є послугами значного обсягу, суд дійшов висновку про те, що заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у сумі 15000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) до Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 та картку відмови №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) суму судового збору у розмірі 15000 грн. (п?ятнадцять тисяч гривень).

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Суддя Н.А. Полях