Справа № 620/2043/25
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2043/25 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (зі змінами) "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунок на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, та у відпустках за станом здоров`я внаслідок тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період із 05.01.2024 по 11.09.2024;

- зобов`язати відповідача негайно нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунок на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, та у відпустках за станом здоров`я внаслідок тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період із 05.01.2024 по 11.09.2024.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за періоди стаціонарного лікування з 05.01.2024 по 19.01.2024 та з 22.01.2024 по 11.03.2024, з урахуванням фактично виплачених сум.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за періоди стаціонарного лікування з 05.01.2024 по 19.01.2024 та з 22.01.2024 по 11.03.2024, з урахуванням фактично виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що з часу отримання поранення до часу виключення зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 щодо виплати додаткової винагороди не звертався та необхідних документів для включення його у наказ на виплату додаткової винагороди не надав. Тому, підстави для виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди були відсутні.

Також апелянт зазначає, що у довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №1343 від 31.01.2024 не зазначено формулювання "Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини".

Крім того, апелянт зазначає, що позивач порушив строк звернення до суду з цим адміністративним позовом, оскільки про порушення, на думку позивача, свого права на виплату додаткової винагороди він дізнався 19.03.2024, тобто в день, коли ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримав грошовий атестат. Проте до суду позивач звернувся в лютому 2025 року, тобто майже через рік, що свідчить про порушення розумних строків.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві позивач зазначає, що твердження ІНФОРМАЦІЯ_1 про відсутність у довідці формулювання "поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини", є формальним та не спростовує факт поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджено іншими документами.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 15 жовтня 2025 року.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача (апелянта) - Мовчан Анатолій Омелянович у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Зокрема, представник відповідача повідомив, що позивач із рапортом про виплату додаткової винагороди під час проходження служби не звертався.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з 26.03.2022 по 19.03.2024 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - Відділ), з 22.03.2024 до 27.03.2024 - у ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 28.03.2024 до 11.09.2024 - у в/ч НОМЕР_1 , з 13.09.2024 - у ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 4-5, 13, 71-74).

На підставі наказу командира оперативно-тактичного угрупування « Донецьк » (по стройовій частині) від 01.11.2023 №293 позивач прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування « Донецьк ».

У період з 01.11.2023 по 06.01.2024 ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в місті Покровськ, Донецької області, що підтверджується довідкою від 22.01.2024 №763 (а.с. 5-6).

05.01.2024, перебуваючи в будівлі ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, вогнепальні осколкові поранення лівої кисті, лівої стопи внаслідок завданих ракетних ударів, попередньо із застосуванням ЗРК «С-300» (а.с. 6-7).

У зв`язку з отриманими травмами, позивач був госпіталізований та в періоди з 06.01.2024 по 19.01.2024, з 22.01.2024 по 11.03.2024, з 01.05.2024 по 07.06.2024, з 09.07.2024 по 09.08.2024 (а.с. 8-12, 17, 20) перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до довідок ВЛК при в/ч НОМЕР_2 від 10.06.2024 №5250, від 21.08.2024 №8179 травма, поранення, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с. 19 зворот, 21).

Враховуючи викладене, позивач звернувся до Відділу з питання нарахування та отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за періоди перебування на стаціонарному лікуванні.

Листом від 11.02.2025 за №1532/1/1811 відповідач повідомив про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки ОСОБА_1 не надав висновки ВЛК про пов`язаність отриманих ним поранень із захистом Батьківщини (а.с. 74-75).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо виплати спірної додаткової грошової винагороди протиправною, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково, визнавши протиправну бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, за періоди лікування з 05.01.2024 (дата отримання поранення) по 19.01.2024 та з 22.01.2024 по 11.03.2024, коли позивач перебував на грошовому забезпеченні у Відділі.

Щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень за період перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 01.05.2024 по 07.06.2024, з 09.07.2024 по 09.08.2024, то суд першої інстанції відмовив у задоволенні таких позовних вимог, оскільки позивач наказом начальника Відділу від 19.03.2024 №82 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Також суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу спірну грошову винагороду за період перебування у відпустках за станом здоров`я внаслідок отриманого поранення, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів, а саме: наказів про такі відпустки.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до абзацу 1 статті 1-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ) законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон України №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із статтею 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пунктом 2 розділу І якого передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Згідно з пунктом 8 розділу І Наказу №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Відповідно до пункту 17 розділу І Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64 в Україні введено воєнний стан, який триває по сьогодні.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Постанови №168 установлено, що а період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Згідно з пунктом 1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Аналогічні по суті положення відображені у розділі XXXIV Наказу №260.

При цьому, відповідно до пункту 12 розділу XXXIV Наказу №260 підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року N 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за N 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Підготовка проєктів наказів для здійснення виплати додаткової винагороди покладається на підрозділи, що відповідають за ведення обліку особового складу (пункт 16 розділу XXXIV Наказу №260).

З огляду на викладене, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. виплачується військовослужбовцям у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування на стаціонарному лікуванні.

Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100 000 гривень.

Підставою для видачі наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), видана за формою згідно з додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року N 402.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що 05.01.2024, перебуваючи в будівлі ІНФОРМАЦІЯ_5 , внаслідок ракетних ударів, попередньо із застосуванням ЗРК «С-300», позивач отримав травми, у зв`язку з чим був госпіталізований та, зокрема, у період з 06.01.2024 по 19.01.2024, з 22.01.2024 по 11.03.2024 проходив стаціонарне лікування в закладах охорони здоров`я.

31.01.2024 ІНФОРМАЦІЯ_5 видано довідку №1343, за формою 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) (а.с. 6-7).

Незважаючи на викладене, додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, за період перебування позивача на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманих травм Відділом не нарахована та не виплачена, що не заперечується відповідачем.

Крім того, довідками ВЛК від 10.06.2024 №5250 та від 21.08.2024 №8179, виданими з урахуванням довідки ІНФОРМАЦІЯ_5 №1343, підтверджено, що травми, поранення ОСОБА_1 , ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визнав протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, за періоди лікування з 05.01.2024 (дата отримання поранення) по 19.01.2024 та з 22.01.2024 по 11.03.2024, коли позивач перебував на грошовому забезпеченні у Відділі.

Щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень за період перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 01.05.2024 по 07.06.2024, з 09.07.2024 по 09.08.2024, то згідно з наказом начальника Відділу від 19.03.2024 №82 позивач виключений зі списків особового складу Відділу та всіх видів забезпечення (а.с. 73).

Протягом вказаного періоду позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , якою і видавались ОСОБА_1 направлення на стаціонарне лікування, внаслідок отриманих 05.01.2024 травм (а.с. 13 зворот, 15 зворот).

Тому, підстави для зобов`язання Відділу нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за період перебування на стаціонарному лікуванні з 01.05.2024 по 07.06.2024, з 09.07.2024 по 09.08.2024 відсутні.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, предметом дослідження в суді апеляційної інстанції є дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 05.01.2024 по 11.09.2024.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом 19.02.2025.

При цьому, позивач у заяві від 27.02.2025 на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 24.02.2025 про залишення позову без руху, з підстав неподання заяви про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, просив визнати поважними причинами пропуску та поновити строк звернення до суду, посилаючись, зокрема на те, що на теперішній час він є діючим військовослужбовцем ЗС України, що в умовах введення в Україні воєнного стану є поважними причинами для поновлення процесуальних строків звернення до суду.

Суд першої інстанції дослідив питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду та ухвалою від 17 березня 2025 року поновив позивачу строк звернення до суду.

У цьому контексті колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Згідно з частиною першою та другою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

З матеріалів справи вбачається, що грошовий атестат позивач отримав 19 березня 2024 року, а до суду з цим позовом звернувся 19 лютого 2025 року. Тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

При цьому, позивач наголошує, що він є діючим військовослужбовцем ЗС України, що в умовах введення в Україні воєнного стану є поважними причинами для поновлення процесуальних строків звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що вказані доводи позивача щодо проходження військової служби не заперечуються відповідачем.

На переконання колегії суддів, запровадження воєнного стану є підставою, яка повинна враховуватись при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться у прямому причинному зв`язку з такими обставинами.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі №697/2360/21.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 дійшов висновку, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 листопада 2024 року у справі №120/359/24, здійснюючи розгляд питання поважності причин пропуску строку звернення до суду військовослужбовцями, які проходять військову службу під час дії воєнного стану в Україні, дійшов до правового висновку, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

У цій же постанові від 29 листопада 2024 року у справі №120/359/24 Верховний Суд сформулювала наступний правовий висновок щодо застосування положень статей 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що у цій справі позивач підпадає під наведені вимоги, оскільки є військовослужбовцем ЗС України.

З огляду на викладене, доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма