Справа № 340/2347/23
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 340/2347/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року

у адміністративній справі № 340/2347/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Ленінський районний суд м. Кіровограда про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Ленінського районного суду м. Кіровограда щодо визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області щодо не нарахування та невиплати суддівської винагороди за березень 2023 року і стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 невиплаченої суддівської винагороди за березень 2023 року в сумі 97112 грн 40 коп., допущенням до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць в сумі 97112 грн 40 коп.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме неправильного тлумачення закону і загальних норм трудового законодавства до питання стягнення суддівської винагороди. При цьому, позивач посилається на положення ст.ст.124, 126-130 Конституції України, ч.1 і ч.5 ст.48, ч.1 і ч.10 ст.135, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), і на рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від З червня 2013 року № 3-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020, від 26 березня 2024 року № 3-р(ІІ)/2024) позивач просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 року і ухвалити судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області заперечує проти її задоволенню у повному обсязі та вказує на безпідставність і не обґрунтованість доводів позивача, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду вважає таким, що ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права, тому просить залишити його без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на нанеї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача виходячи з нижченаведеного.

Cудом першої інстанції встановлено та під час апеляційного перегляду даної справи підтверджено, що ОСОБА_1 Указом Президента України Про призначення суддів від 22.09.2005 №1308/2005 було призначено на посаду судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області строком на п`ять років, а Указом Президента України Про переведення суддів від 13.04.2009 №237/209 переведено на роботу на посаді судді Ленінського районного суду міста Кіровограда у межах п`ятирічного строку. У подальшому постановою Верховної Ради України Про обрання суддів від 09.09.2010 №2512-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді Ленінського районного суду міста Кіровограда безстроково, а наказом Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.11.2020 №180-к Про увільнення судді ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків по здійсненню судочинства у зв`язку з прийняттям на військову службу позивача з 03 листопада 2020 року було увільнено від виконання службових обов`язків по здійсненню судочинства на посаді судді Ленінського районного суду м. Кіровограда у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом до Збройних Сил України строком на 3 роки, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня фактичної демобілізації.

Разом з тим, наказом Ленінського районного суду міста Кіровограда від 19.07.2022 №99/К Про внесення змін до наказу від 03.11.2020 №180-К до п.1 наказу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.11.2020 №180-К Про увільнення судді ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків по здійсненню судочинства у зв`язку з прийняттям на військову службу було внесено зміни, а саме: слова зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня фактичної демобілізації замінити словами зі збереженням місця роботи та посади до дня фактичної демобілізації, і наказано відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Кіровоградській області припинити ОСОБА_1 виплату середнього заробітку з 19 липня 2022 року на період проходження військової служби.

Разом з тим, на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 24 грудня 2024 року №3726/0/15-24 ОСОБА_1 наказом від 25.12.2024 №260/к був відрахований зі штату Ленінського районного суду м. Кіровограда суддя у зв`язку зі звільненням з посади у відставку.

Як встановлено за матеріалами справи, наказ в.о. голови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19.07.2022 за №99/К "Про внесення змін до наказу від 03.11.2020 №180-К" оскаржувався позивачем у судовому порядку і рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 у справі №340/10589/23 цей наказ було визнано протиправним та скасовано, але постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.04.2025 у цій справі №340/10589/23 рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ленінського районного суду м. Кіровограда про визнання протиправним та скасування наказу в.о. голови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19.07.2022 за №99/К "Про внесення змін до наказу від 03.11.2020 №180-К" було відмовлено.

Отже, судом встановлено, що з 19.07.2022 на підставі наказу Ленінського районного суду міста Кіровограда від 19.07.2022 №99/К Про внесення змін до наказу від 03.11.2020 №180-К, яким внесені зміни до п.1 наказу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.11.2020 №180-К Про увільнення судді ОСОБА_1 і який є чинним, позивачу не нараховується та не виплачується суддівська винагорода, що позивач вважає протиправним, оскаржувючи ці дії в судовому порядку у цій справі в частині не нарахування та невиплати суддівської винагороди за березень 2023 року.

Як з`ясовано колегією суддів під час апеляційного перегляду даної справи, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд першої інстанції спираючись на положення: ст.ст.126 129 Конституції України; ч.1 і ч.5 ст.48, ч.1 ст.52, ст.81, ст.119, ч.1 і ч.2, ч.10 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів (далі Закон №1402-VIII); висновки рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15), від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) обгрунтовано звернув увагу на те, що Законом № 1402-VIII не врегульовано питання виплати/невиплати суддівської винагороди в разі проходження суддею, повноваження якого не припинені, військової служби у лавах Збройних Сил України, в тому числі й в особливий період, але водночас, суддя у такому випадку не виконує свій професійний обов`язок щодо здійснення правосуддя з незалежних від нього причин, які також не пов`язані з організацією судочинства.

Оскільки правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Закон № 2232-ХІІ) та Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців, судом правильно наголошено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України Про Збройні Сили України, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей та іншими законами (стаття 40 Закону № 2232-ХІІ).

З урахуванням аналізу наведених у попереднбому абзаці положень та змісту ст.119 КЗпП як редакції, чинній до 19.07.2022 так і зі змінами, суд першої інстанції правильно наголосив на тому, що норми частини третьої статті 119 КЗпП та статті 135 Закону № 1402-VIII є самостійними і регулюють різні правовідносини, а тому при їх застосуванні неприйнятними є правила щодо застосування загальної та спеціальної норми. Оскільки у правовому регулюванні статусу судді немає норми, яка б визначала, які гарантії має суддя, якщо він, виконуючи військовий обов`язок по захисту Батьківщини, поступив на військову службу, але у такому випадку суддя отримує статус військовослужбовця з поширенням на нього гарантій правового і соціального захисту військовослужбовців, встановлених законом.

Виходячи з того, що як і здійснення правосуддя так і військова служба є публічною, суддя поступивши на військову службу здійснює функції, які притаманні цьому виду публічної служби, і така служба підлягає оплаті відповідно до умов, передбачених законом для неї. Відповідно, виконання одного виду публічної служби із застосуванням порядку оплати трудової функції, встановленого для іншого виду публічної служби, чи навпаки, суперечило б засадм Закону України «Про оплату праці».

За вказаних вище обставин суд першої інстанції правильно у даному спірному випадку виснував, що у разі коли суддя призваний для проходження військової служби, зокрема за призовом під час мобілізації, на особливий період, трудові відносини між ним і судом регулюються нормою частини третьої статті 119 КЗпП, оскільки в Законі № 1402-VIII немає норми, яка б по-іншому регулювала ці відносини. Оскільки на час звернення позивача до суду з цим позовом ОСОБА_1 вступивши на військову службу мав статус судді, його повноваження судді збереглися в силу норм частини сьомої статті 126 Конституції України та статті 119 Закону № 1402-VIII, і одночасно ОСОБА_1 набув статусу військовослужбовця, тому будучи увільненим від виконання обов`язків зі здійснення правосуддя на період проходження військової служби, позивач у цей період не має права на отримання суддівської винагороди як винагороди за виконання професійного обов`язку судді оскільки вступив у публічні правовідносини з державою щодо проходження військової служби на умовах, зокрема й щодо забезпечення (грошового, матеріального), які встановила держава для цього виду публічної служби, що в свою чергу свідчить про правомірність припинення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за березень 2023 року

Отже, суд першої інстанції у даному спірному випадку обгрунтовано зауважив на тому, що прийнявши позивача до лав ЗСУ для виконання конституційного обов`язку по захисту Батьківщини держава взяла зобов`язання надати йому відповідні правові та соціальні гарантії, в тому числі й щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовця, і це відповідає змісту ч.3 ст.119 КЗпП у чинній редакції, яка звільняє роботодавця від обов`язку виплачувати працівникові, призваному на військову службу, заробітну плату.

За відсутності правової норми, яка б гарантувала збереження суддівської винагороди у разі перебування на військовій службі, суд першої інстанції обгунтовано визнав, що вимоги позивача до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області про виплату суддівської винагороди за березень 2023 року при фактичному виконанні обов`язків військової служби, а не відправленні правосуддя не мають правового підґрунтя, що повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 13 березня 2025 року по справі №320/10955/23.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі.

Принагідно суд повідомляє, що на день ухвалення вказаного рішення, ОСОБА_1 наказом від 25.12.2024 №260/к на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 24 грудня 2024 року №3726/0/15-24 26 грудня 2024 року відрахований зі штату Ленінського районного суду м. Кіровограда суддя у зв`язку зі звільненням з посади у відставку.

Доводами апеляційної скарги позивача наведені висновки суду першої інстанції не спростовуються, та апеляційним судом не беруться до уваги як підставу для скасування судового рішення у вищенаведеній частині виходячи з висловленої Великою Палатою Верховного Суду правової позиції у постанові від 24 квітня 2025 року по справі № 240/9028/24, згідно якої вважаючи безсумнівним те, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV, яким закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо - Велика Палата Верховного Суду наголосила, що законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи, а окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

Оскільки Законами № 1402-VIII та № 966-XIV не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду розглядаючи справу № 240/9028/24 відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22 та 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

При цьому апеляційний суд наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 240/9028/24 нагадала, що незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого вона відступила, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Отже, саме з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 240/9028/24, колегія суддів визнає, що адміністративний позов ОСОБА_2 у цій справі у вищевикладеній в частині не підлягає задоволенню, а відповідно до вимог ст. 316 КАС України рішення суду першої інстанції в цій частині має бути залишено без змін.

Обговорюючи рішення суду першої інстанції в частині, яка стосується застосування регіонального коефіцієнта 1,1 при обчисленні розміру посадового окладу позивача, яка була відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року, колегією суддів встановлено, що задовольняючи вимоги позивача у цій частині суд першої інстанції виходив з положень ч.4 статті 135 Закону № 1402-VIII якою передбачено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб, а також приписів статті 55 цього ж Закону.

Так, суд першої інстанції узяв до уваги, що Управління не застосовує при обчисленні розміру посадового окладу позивача регіональний коефіцієнт 1,1 виходячи з того, що позивач виконує обов`язки судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, а у м.Олександрія чисельність населення не досягла 100000 осіб, без урахування того, що голова Верховного Суду приймаючи наказ про відрядження позивача керувався приписами ч.5 ст.55 Закону № 1402-VIII, яким встановлено, що Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Виходячи з того, що затвердженим Рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 №54/0/15-17 Порядком відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення) (далі Порядок) чітко визначено у пункті 2 розділу 6 що розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що Управління має обов`язок при обчисленні розміру посадового окладу судді ОСОБА_2 застосувати регіональний коефіцієнт 1,1, а Адміністрація має обов`язок профінансувати виплату коштів у такому розмірі, і відповідно, належним способом порушеного права позивача у зазначеній частині є зобов`язання Адміністрації - забезпечити Управління бюджетними асигнуваннями для виплати судді ОСОБА_2 суддівської винагороди у повному обсязі, та зобов`язання Управління перерахувати суддівську винагороду позивачу за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року з урахуванням правового висновку суду і виплатити заборгованість.

Доводами апеляційної скарги позивача висновки суду першої інстанції не спростовуються та не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення, колегія суддів підсумовуючи вищевикладене у сукупності та погоджуючись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції керуючись ч.1 ст. 316 КАС України вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П о с т а н о в и в:

Апеляційніу скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун