Справа № 520/28771/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 р. Справа № 520/28771/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 09.04.25 у справі № 520/28771/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі за текстом також відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні 19.12.2017;

- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 56 932,20 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 39965 грн 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968 грн 96 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилково застосував лише нині чинну редакцію ст.117 КЗпП, не здійснивши належного розмежування періоду затримки розрахунку при звільненні відповідно до редакцій ст.117 КЗпП, та обмежив період затримки виключно шістьма місяцями. Також указує, що суд першої інстанції невірно визначив середньоденну заробітну плату позивача при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За результатами апеляційного розгляду просить скасувати судове рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у спосіб, обраний позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає доводи позивача безпідставними.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з 01.01.2016 по 19.12.2017 позивач проходив службу у Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області.

Згідно з витягом із наказу начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області №656 о/с від 19.12.2017 позивач 19.12.2017 звільнений зі служби цивільного захисту за підп. 3 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (за станом здоров`я), знятий з усіх видів забезпечення та виключений з кадрів ДСНС України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі № 520/12562/24 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 -19.12.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року; зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016-19.12.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року.

Судове рішення у справі № 520/12562/24 набрало законної сили.

На виконання зазначеного судового рішення 27.09.2024 відповідачем здійснено виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 59134,64 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

Позивач, уважаючи бездіяльність щодо ненарахування та невиплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з огляду на обставини того, що нездійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, дійшов висновку, що позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, з посиланням на те, що у позовній заяві представник позивача зазначив, що період виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку обмежено 180 днями, суд першої інстанції дійшов висновку, що сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок є 39965,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України у редакції, що була чинна до 19.07.2022, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності після 19.07.2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За матеріалами справи обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу законів про працю України підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі № 520/12562/24.

На виконання вказаного судового рішення відповідач провів розрахунок з позивачем 27.09.2024.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 20.12.2017 по 26.09.2024.

Однак, сума, яку постановив стягнути суд першої інстанції, визначена без урахування приписів статті 117 КЗпП України, в редакції, що була чинна до 19.07.2022, за період затримки розрахунку при звільненні з урахування приписів її нової редакції, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є помилковими.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Отже, в межах цієї справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022 та, відповідно, врахуванню висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Також з 19.07.2022 до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ і до цього періоду висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, на які послався суд першої інстанції, не є застосовними.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 30.11.2023 року у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 19 вересня 2024 року у справі № 560/687/24.

Як убачається з матеріалів справи, спірний період щодо виплати позивачу грошових коштів у сумі 110 095,80 грн тривав з 20.12.2017 (наступний день за датою звільнення позивача) по 26.09.2024 (до дня, коли на виконання рішення суду у справі № 520/12562/24 на користь позивача виплачено кошти).

Тобто спірні правовідносини щодо виплати грошових коштів у сумі 59 134,64 грн охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року.

Саме тому, враховуючи постанови Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 20 грудня 2017 року до 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 26 вересня 2024 року (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає, що вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу другого пункту сьомого Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 за № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Згідно з наданою відповідачем довідкою-розрахунком середньоденного грошового забезпечення № 917 від 18.12.2024, за жовтень, листопад 2017 року, грошове забезпечення (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно з Порядком №100) за останні два місяці перед звільненням становить: жовтень 2017 року (31 день) 6 771,78 грн; листопад 2017 року - 6 771,78 грн (20 днів); разом: 13 543,56 грн (разом з цим колегія суддів не бере до уваги розмір середньоденного грошового забезпечення позивача через врахування матеріальної допомоги).

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 222,03 грн (13 543,56/61).

У свою чергу, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 20 грудня 2017 року до 18 липня 2022 року становить 371 234,16 грн (222,03 грн х 1672 дні).

Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові 19 вересня 2024 року у справі № 560/687/24 щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, майнові втрати позивача, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, слід розрахувати таким чином.

Розрахунок істотності частки: 59 134,64 грн (сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу з порушенням термінів) / 371 234,16 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 %= 15,93 %.

Отже, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 20 грудня 2017 року до 18 липня 2022 року складає 15,93 %.

З огляду на зазначене, сума, яка підлягає відшкодуванню, з урахуванням істотності частки 15,93 %, становить: 222,03 грн (середньоденний заробіток позивача) х 15,93 % (істотна частка) х 1672 (кількість днів затримки) / 100 % = 59 137,60 грн.

Разом з цим, у силу імперативного припису 117 КЗпП України (чинного після 19.07.2022) розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів у сумі 59 134,64 грн з 19 липня 2022 року по 26 вересня 2024 року повинен бути здійсненний в межах шести місяців (183 календарних дні).

Отже, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців (183 календарних днів) становить 40 631,49 грн (222,03 грн х 183 день), що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на наведене загальний розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 99 769,09 грн (59 137,60 грн + 40 631,49 грн).

Підсумовуючи викладене, зважаючи на правові висновки Верховного Суду, на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, з метою повного та ефективного захисту прав позивача (ст. 9 КАС України), колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 99 769,09 грн за період з 20.12.2017 по 26.09.2024.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи частину четверту статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на приписи ст. 139 КАС витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1453,44 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

Керуючись статтями 9, 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 у справі № 520/28771/24 змінити шляхом викладення абзацу 3 резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.12.2017 по 26.09.2024 в сумі 99 769 (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 09 коп».

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 у справі № 520/28771/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова