Справа № 380/20827/25
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань забезпечення позову

20 жовтня 2025 року справа № 380/20827/25

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Качур Р.П. розглянув у письмовому провадженні без виклику сторін заяву позивача про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Первинної профспілкової організації Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України до Львівської обласної ради, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

Первинна профспілкова організація Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України (далі - позивач), звернулася до суду з позовом до Львівської обласної ради ( далі відповідач-1), Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» (далі відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Львівської обласної ради від 06 серпня 2024 року №597 Про надання згоди на безоплатну передачу цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівська обласна клінічна лікарня зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області у державну власність.

- визнати протиправним та скасувати наказ КНП ЛОР ЛОКЛ Про повідомлення працівників щодо зміни істотних умов праці від 21 серпня 2025 року №407.

Одночасно із поданою позовною заявою від Первинної профспілкової організації Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України також надійшла й заява про забезпечення позову у справі шляхом:

- зупинення дії наказу КНП ЛОР ЛОКЛ Про повідомлення працівників щодо зміни істотних умов праці від 21 серпня 2025 року № 407;

- заборони вчинення будь-яких дій щодо реорганізації Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня».

В обґрунтування заяви позивач заначив, що Рішенням Львівської обласної ради від 06 серпня 2024 року №597 (далі - Рішення №597) Про надання згоди на безоплатну передачу цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівська обласна клінічна лікарня зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області у державну власність надано згоду на безоплатну передачу зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області у державну власність до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України цілісного майнового комплексу комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівська обласна клінічна лікарня (місцезнаходження юридичної особи: 79010, м. Львів, вул. Чернігівська, 7; ), що знаходиться на земельній ділянці, площею 7,7414 га (кадастровий номер :06:001:0032), земельній ділянці, площею 0,1303 га (кадастровий номер :06:004:0015) та земельній ділянці, площею 0,75 га (кадастровий номер :06:004:0017) з метою подальшого приєднання до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького для створення на його базі університетської лікарні (додаток №1 до позовної заяви).

Стверджує, що Наказом КНП ЛОР ЛОКЛ від 21 серпня 2025 року № 407 Про повідомлення працівників щодо зміни істотних умов праці наказано: Медичним директорам, заступникам медичних директорів, заступникам генерального директора, завідувачам відділень та керівникам структурних підрозділів ознайомити підпорядкованих працівників під розписку з: 1.1. наказом МОЗ України від 20 серпня 2025 року № 1316 «Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня»: 1.2. повідомленням про зміну істотних умов праці. Вважає, що оскаржуване рішення Львівської обласної ради № 597 від 06 серпня 2024 року та наказ КНП ЛОР ЛОКЛ № 407 від 21 серпня 2025 року є взаємопов`язаними актами, які спрямовані на фактичне відчуження об`єктів комунальної власності Львівської обласної ради та передачу їх у державну власність. Саме по собі вчинення таких дій має незворотний характер, оскільки після переходу права власності у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно фактично буде змінено суб`єкта права власності, а відновлення первісного правового стану вимагатиме тривалих судових процесів, які полягатимуть у витребуванні об`єктів нерухомого майна з державної власності, скасування реєстраційних дій що стосуються зміни форми власності з комунальної у державну, визнання протиправності переведення працівників у зв`язку зі зміною істотних умов праці, поновлення на роботі працівників КНП ЛОР ЛОКЛ які не увійшли у штат у зв`язку із реорганізацією лікарні.

Також вказав, що оскаржуване рішення Львівської обласної ради № 597 від 06 серпня 2024 року та наказ КНП ЛОР ЛОКЛ № 407 від 21 серпня 2025 року є взаємопов`язаними актами, які спрямовані на фактичне відчуження об`єктів комунальної власності Львівської обласної ради та передачу їх у державну власність Саме по собі вчинення таких дій має незворотний характер, оскільки після переходу права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно фактично буде змінено суб`єкта права власності, а відновлення первісного правового стану вимагатиме тривалих судових процесів, які полягатимуть у витребуванні об`єктів нерухомого майна з державної власності, скасування реєстраційних дій що стосуються зміни форми власності з комунальної у державну, визнання протиправності переведення працівників у зв`язку зі зміною істотних умов праці, поновлення на роботі працівників КНП ЛОР ЛОКЛ які не увійшли у штат у зв`язку із реорганізацією лікарні. Таким чином, позивач вважає, що виконання можливого рішення суду про задоволення позову стане істотно ускладненим або навіть неможливим

Позивач вважає, що державним реєстратором Розвадівської сільської ради Стрийського району Львівської області протиправно здійснено реєстрацію права власності за Львівською обласною радою 13 об`єктів нерухомого майна за адресою м. Львів, вул. Чернігівська, 7. Вищевказане свідчить, зокрема, і про протиправність реєстрації за КНП ЛОР ЛОКЛ права оперативного управління на вищевказані об`єкти. Таким чином, цілісного майнового комплексу за адресою м. Львів, вул. Чернігівська, 7 ніколи не існувало як об`єкта цивільних прав у розумінні законодавства у сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно

Водночас, як відзначає заявник, небезпека полягає також у тому, що в разі реалізації оскаржуваних рішень може бути: змінено форму власності об`єкта, а саме з комунальної на державну, що тягне за собою втрату контролю територіальної громади над майном, яке десятиліттями використовувався для надання медичної допомоги мешканцям області; змінено балансоутримувача та керівний орган, що призведе до фактичної втрати правомочностей Львівської обласної ради щодо управління цим майном; звільнено або переведено працівників лікарні у зв`язку зі зміною істотних умов праці, що може спричинити втрату робочих місць та порушення трудових прав позивачів, оскільки на час подання заяви про забезпечення штат не затверджено, відтак існує реальна загроза, що колектив КНП ЛОР ЛОКЛ буде переведено не у повному складі. Звертає увагу суду, на наявність зареєстрованого кримінального провадження № 0000084 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 362 Кримінального кодексу України, що на думку позивача додатково підтверджує, що органи досудового розслідування на день подання заяви про забезпечення позову вбачають ознаки незаконних дій у процесі передачі майна.

На адресу суду від представника Львівської обласної ради надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову (вх. № 83534 від 20.10.2025), в якій покликається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 826/13306/18, згідно з якою суд зазначає, що обґрунтовуючи клопотання про забезпечення позову щодо «очевидності» ознак протиправних бездіяльності, дій або рішень відповідача та порушення прав позивача, то попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваної бездіяльності дії або рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів, повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Вважає заяву про забезпечення позову безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, що унеможливлює надання їх оцінки судом та встановлення наявності підстав вважати, що рішення відповідачів є очевидно протиправними. За змістом правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 640/15534/22, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Отже, доводи позивача проте, що цілісного майнового комплексу як об`єкта цивільних прав не існувало у розумінні законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, існували процедурні порушення (у формі відсутності згоди трудового колективу на таку передачу), а тому відсутні підстави для повідомлення про зміну істотних умов праці, не можуть бути встановлені на стадії забезпечення позову. Щодо наявності зареєстрованого кримінального провадження №0000084 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 362 Кримінального кодексу України вказав, що таке не є релевантним у контексті розглядуваного питання. Просив у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Частиною 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене та беручи до уваги те, що матеріалів заяви достатньо для вирішення відповідного процесуального питання, суддя вважає за можливе здійснити розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Вирішуючи питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суд виходить з такого.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Положенням пункту 1 частини 1 статті 151 КАС України передбачено, що позов може бути забезпечено шляхом зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2023 у справі № 640/15534/22 вказав, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Суд зазначає, що доводи позивача, відповідно до яких цілісного майнового комплексу як об`єкта цивільних прав не існувало у розумінні законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, існували процедурні порушення (у формі відсутності згоди трудового колективу на таку передачу), а тому відсутні підстави для повідомлення про зміну істотних умов праці, потребують перевірки в ході судового розгляду.

Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 826/13306/18, згідно з якою суд зазначає, що обґрунтовуючи клопотання про забезпечення позову щодо очевидності ознак протиправних бездіяльності, дій або рішень відповідача та порушення прав позивача, то попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх якість: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваної бездіяльності дії або рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів, повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про очевидність порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Суд звертає увагу на те, що покликання позивача на наявність зареєстрованого кримінального провадження №0000084 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 362 Кримінального кодексу України, не є релевантним у контексті розглядуваного питання.

Суд також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що не має підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Суд звертає увагу на те, що у заяві про забезпечення позову позивач наводить можливі наслідки реалізації оскаржуваних рішень.

Можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно можуть бути порушені у майбутньому.

Окрім цього, у випадку встановлення протиправності оскаржених рішень, подальші дії, вчинені на їх реалізацію також підлягатимуть визнанню протиправними.

Отже, на такому етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних, на думку позивача, ознак протиправності рішення Львівської обласної ради від 06 серпня 2024 року № 597, наказу КНП ЛОР ЛОКЛ від 21 серпня 2025 року № 407, а також істотного ускладнення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних їх прав або інтересів без вжиття заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні передбачені частиною другою статті 150 КАС України обставини для вжиття заходів забезпечення позову, а тому немає підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 243, 248 КАС України, суд

ухвалив:

у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у справі № 380/20827/25 за позовом Первинної профспілкової організації Львівської обласної клінічної лікарні вільної профспілки медичних працівників України до Львівської обласної ради, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк з дати її складання.

Суддя Качур Р.П.