Справа № 640/3403/19
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2025 року м. Рівне №640/3403/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю "АБВ Строй"
доГоловного управління ДПС у м. Києві
визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.11.2018р., -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АБВ Строй" до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.11.2018.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що висновки контролюючого органу, на яких ґрунтуються оскаржувані податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з контрагентами є реальними, що підтверджується, за твердженнями позивача, належним чином оформленою первинною документацією.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши що реальність вчинення спірних господарських операцій не підтверджується, роботи не виконувались, лише формально оформлювались окремі первинні документи з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій та правомірності формування сум податкового кредиту, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкового вигоди у вигляді сум податкового кредиту з ПДВ, у зв`язку з чим вважає висновки акту перевірки обґрунтованими та підстав для скасування спірних рішень не вбачає.

Додатково зауважує, що контрагенти в спірний період не декларували придбання товарів, які в подальшому продані позивачу, у зв`язку з неподанням податкової звітності неможливо встановити наявність в них основних ресурсів.

Крім того, як стало відомо податковому органу зі свідчень директорів контрагентів позивач, останні в ході кримінальних проваджень надавали пояснення, що жодного відношення до ведення фінансово-господарських операцій не мали. З контексті зазначеного просить суд врахувати, згідно даних ІС «Податковий блок», відносно господарської діяльності

Контрагентів позивача заведено Картки суб`єкта фіктивного підприємництва.

Одночасно з поданням відзиву від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про виклик свідка.

05.04.2019 представником позивача подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивачем викладено свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення. Зокрема, висновки контролюючого органу вважає хибними та не підтвердженими належними доказами. Посилався на реальність господарських операцій з вказаними контрагентами у період, що перевірявся.

Законом України №2825-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

Згідно з розділом II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

На виконання вказаного положення Державна судова адміністрація України наказом №399 від 16.09.2024 затвердила Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва.

Відповідно до цього Порядку, 08.11.2024 здійснено пакетний автоматизований розподіл судових справ, за яким Рівненському окружному адміністративному суду, з урахуванням навантаження та за принципом випадковості, визначено до передачі 460 справ.

Наказом в.о. керівника апарату Київського окружного адміністративного суду №45-0д/ка від 31.12.2024, затверджено графік передачі справ, відповідно до якого справи передані Рівненському окружному адміністративному суду 14.02.2025.

На виконання рішення зборів суддів Рівненського окружного адміністративного суду (протокол №3 від 21.11.2024 та №4 від 13.12.2024), комісією прийнято справи, а Відділом документального забезпечення проведено їх реєстрацію та автоматизований розподіл.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2025 року для розгляду справи №640/3403/19 визначено суддю В.В.Щербакова.

Ухвалою судді від 05.03.25 справу прийнято до провадження судді Щербакова В.В. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення, виклику учасників справи.

22.03.2025 від Головного управління ДПС у м.Києві надійшли письмові пояснення, в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 16.10.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд адміністративної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про виклик свідка.

Також, ухвалою суду від 16.10.2025 замінено відповідача Головне управління ДФС у м.Києві на правонаступника - Головне управління ДПС у м.Києві, як відокремлений підрозділ ДПС.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Співробітниками ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «АБВ Строй» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «ТРЕЙД ЮНВЕРС23» за лютий 2017 та ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» за серпень 2015, травень 2016, що містяться у податкових деклараціях з податку на додану вартість та з податку на прибуток за 2015-2017 роки.

Результати перевірки оформлені актом №760/26-15-14-02-05/35209325 від 08.11.2018 (далі - акт перевірки), згідно висновків якого, контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «АБВ СТРОЙ»:

- п. 44.1 от. 44, пп.134.1.1. п.134.1 ст.134, п.138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (далі - ПК України) внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 53 323 грн., в тому числі по періодам:

2015 -18 000 грн.,

2016 -24 219 грн.,

2017 - 11 104 гривень.

- п. 185.1 ст. 185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.1 ст.201 ПК України в результаті чого встановлено заниження сум податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 20 000 грн.

серпень 2015 20 000 грн.

та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 12337 грн., в т.ч. по періодам:

лютий 2017 року у сумі 12337 гривень.

На підставі висновків акту перевірки, ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення:

від 22.11.2018 №2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 62 151 грн., в тому числі основного платежу 53320,0 грн. та фінансової санкції 8831,0 грн.

від 22.11.2018 №2, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 12337 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позвоом.

Як встановлено судом, вищенаведені висновки контролюючого органу гуртувались на неможливості підтвердження факту реальності господарських операцій з ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» та ТОВ «ТРЕЙД-ЮНІВЕРС23»

Згідно усталеної судової практики при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій позивачем з його контрагентом - ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» та ТОВ «ТРЕЙД-ЮНІВЕРС23», мету придбання та обставини використання придбаних товарів та послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб`єктність учасників господарських операцій.

Щодо операцій з ТОВ «ФАН-ТРЕЙД»

Як вбачається з наданих суду документів, позивачем надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ФАН-ТРЕЙД»

- Договір надання послуг №6 від 12.08.2015

- специфікація №1 до договору надання послуг №6 від 12.08.2015

- платіжне доручення №332 від 20.08.2015

- Договір купівлі продажу від 10.05.2016 №7

- видаткова накладна №17 від 10.05.2016

- платіжні доручення №1163 від 18.05.2016 та №1217 від 31.05.2016

Так, Між ТОВ «АБВ СТРОЙ» (в якості замовника) та ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» (в якості виконавця) укладено Договір від 12.08.2015 №6, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати наступні послуги відповідно до умов договору: опресовка шлангів, порізка шлангів, шліфовка фітингів, прорізка кабеля, налагодження витратомірів до насосів, ремонт насосної частини, встановлення фітингів, монтаж кріплення, ремонт гідравлічної системи, перемотка валу до насоса, ремонт лічильників.

Розділом 4 Договору сторонами обумовлено вартість робіт та порядок проведення розрахунків.

Зокрема, загальна вартість робіт визначається в актах здачі-прийняття виконаних робіт, як і є невід`ємною частиною даного договору.

Договірна ціна підлягає обов`язковому коректуванню у випадках: зміни обсягів і складу робіт не з вини Виконавця, призупинення робіт з рішення замовника, зміни строків робіт з рішення або провини замовника, зміни погодженої номенклатури матеріалів і встаткування у випадку узгодження таких цін, прийняття нових законодавчих і нормативних актів, інфляційних процесів, які впливають на вартість робіт.

Розрахунки згідно даного договору проводяться замовником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Підписантом договору вказано директора Удод Д.С.

На виконання умов договору, учасниками договору погоджено специфікацію №1, яка містить найменування робіт, їх вартість, зокрема на суму 120 000 грн.

Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт від 20.08.2015 сторонами підтверджено виконання договірних зобов`язань в частині виконання робіт на суму 120 000 грн.

Платіжним дорученням №332 від 20.08.2015 підтверджено факт здійснення оплати у сумі 120 000 грн.

Крім того, Між ТОВ «АБВ СТРОЙ» (в якості замовника) та ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» (в якості виконавця) укладено Договір купівлі продажу від 10.05.2016 №7, за умовами якого виконавець зобов`язується поставити товар замовнику для використання в підприємницькій діяльності, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар. Кожна партія товару визначається накладною, в якій зазначається найменування товару, його кількість, співвідношення за сортами, марками, типами, розмірами та додаткові до комплекту вироби.

Розділом 4 Договору сторонами обумовлено ціну товару та порядок проведення розрахунків.

Зокрема, сторонами обумовлено, що вартість кожної партії товару, що поставляється, визначається накладними. Розрахунки за кожну поставлену партію товару проводяться в безготівковому порядку.

Підписантом договору вказано директора Удод Д.С.

На виконання умов договору, постачальником сформовано видаткову накладну №17 від 10.05.2016, якою підтверджено відвантаження товару на суму 161459,28 грн.

Платіжними дорученнями №1163 від 18.05.2016 та №1217 від 31.05.2016 підтверджено факт здійснення оплати у сумі 151459,28 грн. та 10 000, 0 грн.

Щодо операцій з ТОВ «ТРЕЙД-ЮНВЕРС23»

Як вбачається з наданих суду документів, позивачем надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ТРЕЙД-ЮНВЕРС23»

- Договір купівлі продажу від 01.02.2017 №01022017

- видаткова накладна РН-0000012

- видаткова накладна ну №РН-0000082

- платіжне доручення №2440 від 12.05.2017

Так, Між ТОВ «АБВ СТРОЙ» (в якості замовника) та ТОВ «ТРЕЙД-ЮНВЕРС23» (в якості виконавця) укладено Договір купівлі продажу від 01.02.2017 №01022017, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити товар замовнику для використання в підприємницькій діяльності, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар. Кожна партія товару визначається накладною, в якій зазначається найменування товару, його кількість, співвідношення за сортами, марками, типами, розмірами та додаткові до комплекту вироби.

Розділом 4 Договору сторонами обумовлено ціну товару та порядок проведення розрахунків.

Зокрема, сторонами обумовлено, що вартість кожної партії товару, що поставляється, визначається накладними. Розрахунки за кожну поставлену партію товару проводяться в безготівковому порядку.

Підписантом договору вказано директора В.В. Кавецького

На виконання умов договору, постачальником сформовано:

- видаткову накладну №РН-0000012 від 06.02.2017, якою підтверджено відвантаження товару на суму 67532,00 грн.

- видаткову накладну №РН-0000082 від 24.02.2017, якою підтверджено відвантаження товару на суму 6492,00 грн

Платіжним дорученням №2440 від 12.05.2017 підтверджено факт здійснення оплати у сумі 7423,99 грн

Надаючи оцінку доводам контролюючого органу про документування зазначених операцій та відображення їх в бухгалтерському обліку без отримання результатів таких операцій, суд виходить з наступного.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки-цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, "витрати" - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а "господарська діяльність" - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми ПК України дозволяють платнику податку формувати витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V Податкового кодексу України.

Зокрема, відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 статті 188 ПК України встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно пункту 200.4 статті 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

За змістом частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правилу цієї норми Закону № 996-ХIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року 88 (Положення).

Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХIV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.

При цьому ПК України та Закон №996-ХIV не розглядають невідповідність цивільно-правових повноважень особи на те, щоб діяти від імені юридичної особи, як самостійну підставу неналежності оформлених первинних документів, а складені нею первинні документи не позбавляють правового значення у випадку фактичного руху активів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV та пункту 2.4 Положення первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХIV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також не мати достатніх підстав для сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19.

Оцінюючи доводи ГУ ДФС у м. Києві суд звертає увагу на те, що частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Варто звернути увагу, що наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів частини 6 статті 78 КАС України не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.

Наведена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №826/6280/13-а, від 20 лютого 2018 року у справі №813/4931/13-а та від 06 лютого 2018 року у справі №802/4940/14, від 21 січня 2020 року у справі №826/9596/18 та від 25 серпня 2022 року у справі № 826/16217/18

В межах даної адміністративної справи відповідачем Вироку щодо директора або посадових осіб ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» та ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» не надано.

Отже, підсумовуючи наведене суд вважає, що доводи контролюючого органу в цій частині не можуть бути беззаперечними доказам нереальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «ФАН-ТРЕЙД», ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23»

Разом із тим, суд відмічає, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

На підтвердженням реальності господарської операції позивачем, надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ФАН-ТРЕЙД»

- Договір надання послуг №6 від 12.08.2015

- специфікація №1 до договору надання послуг №6 від 12.08.2015

- платіжне доручення №332 від 20.08.2015

- Договір купівлі продажу від 10.05.2016 №7

- видаткова накладна №17 від 10.05.2016

- платіжні доручення №1163 від 18.05.2016 та №1217 від 31.05.2016

На підтвердженням реальності господарської операції позивачем, надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ТРЕЙД-ЮНВЕРС23»

- Договір купівлі продажу від 01.02.2017 №01022017

- видаткова накладна РН-0000012

- видаткова накладна ну №РН-0000082

- платіжне доручення №2440 від 12.05.2017

Всі документи місять підписи відповідальних осіб, завірені печатками підприємства, місять посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення зміст та обсяг господарської операції, що дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а також містять узгоджені покликання на реквізити договору на підставі якого виникли зобов`язання.

В контексті наданих документів, суд зауважує, що господарські операції підтверджено первинною документацією.

Так, в контексті зазначеного, суд погоджується з доводами контролюючого органу та зауважує, що лише оформлення первинних документів не є безумовним доказом реальності господарських операцій, тоді як для податкового обліку значення має саме факт поставки товарів тим виконавцем (постачальником), який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження податкового кредиту.

Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не надавалися, то, відповідно, придбання таких послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання послуг (товарів) з метою їх використання у господарській діяльності.

Суд звертає увагу, що загалом доводи відповідача зводяться до фіктивності господарських операцій позивача з його контрагентами, оскільки директори заперечують свою причетність до діяльності товариства, а також вказують на відсутність ділової мети таких операцій, оскільки підприємства з ознакою фіксованості не можу переслідувати таку мету.

Згідно із підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

В той же час, не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитись збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

Проте із визначеного в ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податку отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Відповідно, економічний ефект відсутній в операціях, які призводять до збільшення задекларованих витрат платника та зменшують об`єкт його оподаткування без можливості отримання додаткового приросту активів чи збереження їх вартості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі №826/10852/15.

Суд враховує, що в матеріалах справи наявний протокол допиту свідка директора ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» - ОСОБА_1 , допитаного по кримінальному провадженню, який зазначив, що до ведення фінансово-господарської діяльності ТОВ "ФАН-ТРЕЙД не має жодного відношення. Йому не відомо як виготовлялись статутні реєстраційні документи, печатка підприємства, він не відкривав рахунки в банку; не укладав жодних договорів з іншими підприємствами…»

Крім того, суд також бере до уваги, що згідно даних ІС «Податковий блок», відносно господарської діяльності ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» заведено Картку суб`єкта фіктивного підприємництва.

Щодо іншого контрагента.

Так, в матеріалах справи наявний протокол допиту свідка співзасновника ТОВ «ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» та з 12.06.2017 директора - ОСОБА_2 , допитаного по кримінальному провадженню, який пояснив, що лише від працівників податкової міліції йому стало відомо, що він є посадовою особою численних підприємств, серед яких ТОВ «ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23». Вказав, що до створення, купівлі та діяльності підприємства він не має відношення; рахунки в банківських установах, установчі документи, податкову звітність, накладні він особисто не підписував та не відправляв, чим займаються вищезазначені підприємства та де фактично веде свою господарську діяльність йому не відомо.

Також, суд враховує, що відносно ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» також заведено Картку суб`єкта фіктивного підприємництва.

При цьому, суд потворно зауважує, що окремі посилання на наявність кримінального провадження щодо службових осіб контрагентів позивача, які не стосуються безпосередньо взаємовідносин позивача з ними, не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій.

Також, варто зауважити, що відповідач за змістом заперечень на позовну заяву зауважував, що за результатами аналізу наявної податкової інформації встановлено, що ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» та ТОВ «ФАН_ТРЕЙД» не декларувало придбання товарів, які в подальшому продані позивачу. Також податковим органом було встановлено відсутність у ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» та ТОВ «ФАН-ТРЕЙД» будь-яких основних фондів та виробничих потужностей, трудового ресурсу.

Стосовно решти доводів податкового органу суд вважає, що такі твердження не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Ймовірна відсутність достатньої кількості трудових ресурсів для здійснення будь-якого виду діяльності не може слугувати підставою для визнання господарської операції фіктивною. Чинним законодавством не передбачено необхідної кількості трудових ресурсів, складських та виробничих приміщень для виконання того чи іншого виду діяльності. При цьому підприємство не позбавлене можливості залучати виробничі та трудові ресурси на підставі цивільно-правових договорів. Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Дана правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16.01.2018 р. у справах №820/4648/13-а, №826/1398/14).

Відсутність у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу (така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.08.2018 року у справі №1570/4299/12, від 22.10.2019 року у справі № 822/5413/15, від 13.11.2018 року у справі №805/528/17-а, 19.11.2019 року у справі № 826/16304/17, від 13.08.2020 року у справі №520/4829/19, від 21.10.2020 року у справі № 140/1845/19).

Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимогзаконущодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Цей підхід підтримано і Великою Палатою Верховного Суду у згаданій постанові від 7 липня 2022 року по справі №160/3364/19.

Щодо використання відповідачем податкової інформації, суд звертає увагу на те, що сама по собі податкова інформація не є достатньою підставою для висновку про неможливість реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами. Суд наголошує на недопустимості такого підходу податкового органу до оцінки правомірності формування позивачем податкового кредиту, оскільки отримана податкова інформація повинна оцінюватися у співвідношенні з первинною документацією.

Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені покупцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи. Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Суд зауважує, що позивачем було подано і контролюючому органу, і суду документальне підтвердження проведених операцій, оплату наданих товарів та послуг, відповідні відомості відображені у податковій та бухгалтерській звітності.

В сукупності зі встановленими обставинами та позицією ЄСПЛ щодо належності доказів, суд доходить висновку, що податковим органом не надано належних доказів вчинення податкового порушення, а висновки акту перевірки, зокрема, в частині нереальності господарських операцій позивача із ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» та ТОВ «ФАН ТРЕЙД ґрунтуються на припущеннях.

Одночасно із цим, податковим органом не вжито заходів щодо здійснення контрольно-перевірочних заходів щодо даних контрагентів позивача, результати яких могли б підтвердити або спростувати висновки податкового органу.

Підсумовуючи вищенаведене, з урахуванням всіх обставин у справі, суд дійшов висновку про доцільність визнання протиправним та скасування оскаржуваних податкових-повідомлень-рішень ГУ ДФС у м.Києві від 22.11.2018 за №2 та №2.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

ТОВ «АБВ СТРОЙ» належним чином доведено обставини та яких ґрунтуються його позовні вимоги.

В свою чергу відповідачем доводи позивача не спростовані, правомірність податкових повідомлень-рішень від 22.11.20178 не доведена.

За наведених обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Види судових витрат, підстави та порядок їх розподілу врегульовано приписами глави 8 розділу 1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката надано договір №01-19/Х від 11.01.2019, рахунок на оплату №1 від 11.01.2019, платіжне доручення №4571 від 11.01.2019 на суму 10 000, 0 грн.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" 05.07.2012, № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі № 200/14113/18-а.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Заявлені у заяві про ухвалення додаткового судового рішення вимоги позивача щодо повернення йому витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. ґрунтуються на тому, що згідно з договором про надання правової допомоги адвокатом встановлено вартість наданих послуг у фіксованому розмірі 15 000 грн.

Надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує те, що ця справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами віднесена судом першої інстанції на підставі статті 12 КАС України до справ незначної складності, а тому підготовка позовної заяви по суті у даній справі вимагала середнього обсягу юридичної роботи (проте не надмірного, значного).

При цьому, суд враховує й правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17, згідно із якою суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім того, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Суд враховує, що за змістом договору вартість наданих послуг має бути оплачена протягом 3-х днів щ моменту виставлення рахунку.

Так, відповідно до рахунку №1 від 11.01.2019 вартість наданих послуг становить 15 000 грн., що узгоджуєтеся з сумою визначеною в договорі. При цьому, згідно платіжного доручення №4571 від 11.01.2019 ТОВ «АБВ СТРОЙ» сплачено лише 10 000 грн. в якості передоплати, яка умовами договору не передбачена.

Відтак, з огляду на встановлені обставини з урахування критеріїв пропорційності, значенням справи для сторони, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, на переконання суду розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню становить 10000 гривень.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м.Києві від 22.11.2018 №2.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м.Києві від 22.11.2018 №2.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ Строй» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судовий збір в розмірі 1921,0 грн. та 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 жовтня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "АБВ Строй" (вул.Кирилівська 160-Б, оф.201,Київ 73,04073, )

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19,м. Київ,04116, )

Суддя В.В. Щербаков