Справа № 640/23430/19
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2025 року м. Рівне №640/23430/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

Приватного підприємства "Гавр"
доГоловного управління ДПС у м. Києві
визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Приватного підприємства «ГАВР» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.04.2019.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що висновки контролюючого органу, на яких ґрунтуються оскаржувані податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з контрагентами є реальними, що підтверджується, за твердженнями позивача, належним чином оформленою первинною документацією.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши що реальність вчинення спірних господарських операцій не підтверджується, роботи не виконувались, лише формально оформлювались окремі первинні документи з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій та правомірності формування сум податкового кредиту, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкового вигоди у вигляді сум податкового кредиту з ПДВ, у зв`язку з чим вважає висновки акту перевірки обґрунтованими та підстав для скасування спірних рішень не вбачає.

Додатково зауважує, що контрагенти в спірний період не мали основних активів, матеріально-технічної можливості проводити господарську діяльність та не декларували придбання товарів, які в подальшому продані позивачу.

Крім того, як стало відомо податковому органу зі свідчень директорів контрагентів позивача, останні в ході кримінальних проваджень надавали пояснення, що жодного відношення до ведення фінансово-господарських операцій не мали. З контексті зазначеного просить суд врахувати, згідно даних ІС «Податковий блок», відносно господарської діяльності

Контрагентів позивача заведено Картки суб`єкта фіктивного підприємництва, а фіктивність створення ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» підтверджена вироком Солом`янського районного суду.

Одночасно з поданням відзиву від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про виклик свідка.

27.01.2020 представником позивача подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивачем викладено свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення. Зокрема, позивач висновки контролюючого органу вважає хибними та не підтвердженими належними доказами. Посилався на реальність господарських операцій з вказаними контрагентами у період, що перевірявся.

Законом України №2825-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

Згідно з розділом II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

На виконання вказаного положення Державна судова адміністрація України наказом №399 від 16.09.2024 затвердила Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва.

Відповідно до цього Порядку, 08.11.2024 здійснено пакетний автоматизований розподіл судових справ, за яким Рівненському окружному адміністративному суду, з урахуванням навантаження та за принципом випадковості, визначено до передачі 460 справ.

Наказом в.о. керівника апарату Київського окружного адміністративного суду №45-0д/ка від 31.12.2024, затверджено графік передачі справ, відповідно до якого справи передані Рівненському окружному адміністративному суду 14.02.2025.

На виконання рішення зборів суддів Рівненського окружного адміністративного суду (протокол №3 від 21.11.2024 та №4 від 13.12.2024), комісією прийнято справи, а Відділом документального забезпечення проведено їх реєстрацію та автоматизований розподіл.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2025 року для розгляду справи №640/23430/19 визначено суддю В.В. Щербакова.

Ухвалою судді від 06.03.2025 справу прийнято до провадження судді Щербакова В.В. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення, виклику учасників справи; замінено відповідача Головне управління ДФС у м.Києві на правонаступника - Головне управління ДПС у м.Києві, як відокремлений підрозділ ДПС.

22.03.2025 від Головного управління ДПС у м.Києві надійшли письмові пояснення. Однак, вказані пояснення не стосуються предмету спору, тому не беруться судом до уваги.

Ухвалою суду від 17.10.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд адміністративної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про виклик свідка.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Співробітниками ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна позапланова виїзна перевірка Приватного підприємства «ГАВР» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами постачальниками ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» за грудень 2016 року та ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ» за травень 2017 року.

Результати перевірки оформлені актом №303/26-15-14-04-03/38038968 від 20.03.2019 (далі - акт перевірки), згідно висновків якого, контролюючим органом встановлено порушення ПП «ГАВР»:

- п. 185.1 ст. 185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200 ПК України в результаті чого встановлено заниження сум податку на додану вартість на загальну суму 63786,45 грн., в тому числі: за грудень 2016 року - 23786,45 та травень 2017 року 40 000,0 грн.

На підставі висновків акту перевірки, ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення:

від 23.04.2019 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 95679,68 грн., в тому числі 63786,45 грн. за податковим зобов`язанням та 31893,23 грн. штрафні санкції.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як встановлено судом, вищенаведені висновки контролюючого органу гуртувались на неможливості підтвердження факту реальності господарських операцій з ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» та ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ».

Згідно усталеної судової практики при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій позивачем з його контрагентом - ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» та ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ», мету придбання та обставини використання придбаних товарів та послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб`єктність учасників господарських операцій.

Щодо операцій з ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.»

Як вбачається з наданих суду документів, позивачем надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.»

- Договір поставки №111 від 14.12.2016

- видаткові накладні №98, №97 від 16.12.2016,

- платіжне доручення №8 від 10.01.2017, №10 від 11.01.2017

- акт приймання №73354, №75355 від 16.12.2016

Так, Між ПП «ГАВР» (в якості покупця) та ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» (в якості постачальника укладено Договір поставки від 14.12.2016 №111, за умовами якого замовник постачальник зобов`язується поставити товар згідно із замовленням покупця, а покупець зобов`язується прийняти його відповідно до накладних та протоколу узгодження цін та оплатити його в узгоджені договором строки.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що кількість і вартість товару фіксується в накладній, що виписується відповідно до попереднього замовлення покупця й протоколу узгодження цій на весь асортимент товару, що поставляється постачальником. Протокол узгодження цін є невід`ємною частиною договору й повинен містити : найменування товару, штрих-код товару, обсяг (вагу) за одиницю, відпускну ціну.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах DDP, транспортом постачальника за адресою й в строк, зазначені в замовленні та графіку поставок.

Розділом 3 Договору сторонами обумовлено ціну товару та порядок проведення розрахунків.

Зокрема, сторонами обумовлено, що загальна сума договору становить суму вартості товару, поставленого за всіма разом узятими накладними. Покупець оплачує суму за поставлений товар за цінами, зазначеними у накладних 1 раз на місяць, за реалізований товар.

Підписантом договору вказано директора Цвілюка Б.Б.

На виконання умов договору, постачальником сформовано видаткову накладну №98 від 16.12.2016, якою підтверджено відвантаження товару на суму 50872,90 грн., а також №97 від 16.12.2016, якою підтверджено відвантаження товару на суму 91845,77 грн.

Видаткові накладні місять інформацію щодо артикулу, штрих-коду товару, його найменування, кількості, ціни за одиницю.

Платіжними дорученнями №8 від 10.01.2017 та №10 від 11.01.2017 підтверджено факт здійснення оплати у сумі 60300 грн. та 82418,67 грн.

Щодо операцій з ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ»,

Як вбачається з наданих суду документів, позивачем надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ»,

- Договір відступлення права вимоги №3 від 10.10.2017

- платіжне доручення №7 від 09.06.2017, 10 від 13.06.2017, №9 від 05.12.2017, №22 від 13.12.2017, №23 від 14.12.2017, №24 від 14.12.2017

Як вбачається з акту перевірки, Так, Між ПП «ГАВР» (в якості замовника) та ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ», (в якості виконавця) укладено Договір про надання рекламних послуг №54 від 03.05.2017, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язок самостійно чи /або із залученням третіх осіб надати послуги з розробки, друку та розповсюдження рекламної продукції, далі - послуги, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити вказані послуги.

Відповідно до пункту 2.1 Договору замовник бере на себе наступні обов`язки: Затверджувати порядок і кількість, строки та обсяг рекламних послуг; Надавати інформацію, необхідну для виконання робіт рекламних послуг; на підтвердження факту надання виконавцем рекламних послуг скласти та підписати сторонами відповідний акт виконаних робіт.

Відповідно до пункту 3.1 виконавець бере на себе наступні обов?язки: подати на затвердження замовнику ескізи, оригінал-макети та інші матеріали, необхідні для надання послуг, в 10 - денний строк з моменту підписання даного Договору за допомогою електронної пошти.

Відповідно до підпункту 8.1 пункту 8 Договору - виконання робіт, вказаних в п.п. 2.4. даного Договору засвідчується «Актом виконаних робіт», який підписується сторонами.

Відповідно до підпункту 8.2 пункту 8 Договору - В Акті приводиться короткий опис виконаних робіт із зазначенням їх вартості.

Платіжними дорученнями №7 від 09.06.2017, 10 від 13.06.2017, №9 від 05.12.2017, №22 від 13.12.2017, №23 від 14.12.2017, №24 від 14.12.2017 підтверджено факт здійснення оплати за договором №54 від 03.05.2017 в сумі 30 000,0 грн., 8000,0 грн., 42513,61 грн., 58000,0 грн., 51486,39 грн., 50 000,0 грн.

Надаючи оцінку доводам контролюючого органу про документування зазначених операцій та відображення їх в бухгалтерському обліку без отримання результатів таких операцій, суд виходить з наступного.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки-цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, "витрати" - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а "господарська діяльність" - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми ПК України дозволяють платнику податку формувати витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V Податкового кодексу України.

Зокрема, відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 статті 188 ПК України встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно пункту 200.4 статті 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

За змістом частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правилу цієї норми Закону № 996-ХIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року 88 (Положення).

Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХIV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.

При цьому ПК України та Закон №996-ХIV не розглядають невідповідність цивільно-правових повноважень особи на те, щоб діяти від імені юридичної особи, як самостійну підставу неналежності оформлених первинних документів, а складені нею первинні документи не позбавляють правового значення у випадку фактичного руху активів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV та пункту 2.4 Положення первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХIV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також не мати достатніх підстав для сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19.

Оцінюючи доводи ГУ ДФС у м. Києві суд звертає увагу на те, що частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Варто звернути увагу, що наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів частини 6 статті 78 КАС України не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.

Наведена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №826/6280/13-а, від 20 лютого 2018 року у справі №813/4931/13-а та від 06 лютого 2018 року у справі №802/4940/14, від 21 січня 2020 року у справі №826/9596/18 та від 25 серпня 2022 року у справі № 826/16217/18

За змістом акту перевірки вбачається, що висновки податкового органу про нереальність господарської операції з ТОВ «Техстайл Інк.» також підтверджені вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у кримінальному провадженні №1-кп/760/759/17 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205 КК України, яким встановлено, що обвинувачена особа, будучи засновником фіктивного підприємства ТОВ «Техстайл Інк.» в період часу з 12 липня 2016 року по 21 січня 2017 року забезпечив прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб щодо здійснення вигаданих прибуткових та видаткових операцій по рахунках підприємства, вкладення від його імені як службової особи товариства, фіктивних первинних документів податкової звітності, штучного формування податкового кредиту з ПДВ іншим підприємствам та завищенню валових витрат таким суб`єктам господарської діяльності, в результаті чого до Державного бюджету України не надходило коштів у вигляді сплати податків.

Отже, за встановлених обставин вбачається, що підприємство-контрагент позивача, зареєстроване на підставну особу, яка не мала відношення до діяльності підприємства та не здійснювала фактичної господарської діяльності (дій) та будь-яких операцій від імені вказаного контрагента.

Суд зазначає, що хоча відомості, викладені у поясненні ОСОБА_1 від 24 листопада 2016 року, якого визнано винним вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205 КК України, стосовно його непричетності до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Техстайл Інк.», не є преюдиційними для суду під час розгляду даної адміністративної справи, проте статус фіктивного, нелегального підприємства, підтверджений вироком у кримінальному провадженні, є несумісним з легальною підприємницькою діяльністю, а господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Відтак, висновки контролюючого органу щодо фіктивності операцій з ТОВ «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» зайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Водночас, в межах даної адміністративної справи відповідачем Вироку щодо директора або посадових осіб ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ» не надано.

Отже, підсумовуючи наведене суд вважає, що доводи контролюючого органу в цій частині не можуть бути беззаперечними доказам нереальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ»

Разом із тим, суд відмічає, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з наданих суду документів, позивачем надано наступні документи по взаємовідносинам з ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ»:

- Договір відступлення права вимоги №3 від 10.10.2017

- платіжне доручення №7 від 09.06.2017, 10 від 13.06.2017, №9 від 05.12.2017, №22 від 13.12.2017, №23 від 14.12.2017, №24 від 14.12.2017.

В контексті наданих документів, суд зауважує, що наявність належним чином оформлених платіжних доручень не є безумовним доказом реальності господарських операцій, тоді як для податкового обліку значення має саме факт поставки товарів ( в даному випадку надання послуг) тим виконавцем, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків.

Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не надавалися, то, відповідно, придбання таких послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання послуг (товарів) з метою їх використання у господарській діяльності.

Водночас, суд враховує, що в матеріалах справи наявний протокол допиту свідка директора ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ»: ОСОБА_2 , допитаної по кримінальному провадженню, яка зазначив, що до ведення фінансово-господарської діяльності підприємства не має жодного відношення. Їй не відомо за яких обставин на її ім`я було зареєстроване підприємства, вона не відкривала рахунки в банку; їй не відомо про сферу діяльності підприємства, його адресу та місцезнаходження статутних документів …»

Крім того, суд також бере до уваги, що згідно даних ІС «Податковий блок», відносно господарської діяльності ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВОВКОДАВ» заведено Картку суб`єкта фіктивного підприємництва.

Згідно із підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

В той же час, не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитись збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

Проте із визначеного в ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податку отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Відповідно, економічний ефект відсутній в операціях, які призводять до збільшення задекларованих витрат платника та зменшують об`єкт його оподаткування без можливості отримання додаткового приросту активів чи збереження їх вартості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі №826/10852/15.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зауважує, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було проаналізовано наявну у ГУ ДФС у м. Києві інформацію щодо контрагента позивача ТОВ «Охоронна фірма «Вовкодав» та зазначено про відсутність трудових ресурсів на підприємстві, а також основних засобів (складських, офісних приміщень, транспортних засобів і т.д.)

Крім того, з поданих суду документів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Охоронна фірма «Вовкодав» не можливо встановити фактичне здійснення господарських операцій.

Так, до матеріалів справи було додано лише платіжні інструкцій, які підтверджують лише рух активів.

При цьому, згідно опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді за клопотання слідчого СУ ФР ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві, операції з ТОВ «Охоронна фірма «Вовкодав» також були підтверджені кошторисом від 04.05.2007, планом розповсюдження від 03.05.2017, актом виконаних робіт від 31.05.2017 та макетом рекл.буклету від 04.05.2017.

Разом з тим, суд погоджується з доводами контролюючого органу, щодо відсутності ескізів, оригіналів-макетів та інших матеріалів визначених пунктом 3.2. Договору, які є необхідним для виконання умов договору.

Наведені обставини в сукупності дають підстави для виникнення обґрунтованого сумніву у податкового органу про реальність здійснення операції між позивачем та контрагентом, з чим погоджується і суд.

Враховуючи наведене суд дійшов до висновку, що позивачем до позову не надано належним документів на підтвердження господарських взаємовідносин з контрагентами

Отже, в межах даного спору щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення судом не встановлено факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами, мету придбання та обставини використання придбаних послуг (робіт) у власній господарській діяльності позивача.

Відтак, з огляду на встановлені судом в ході розгляду спору обставини, викладений в Акті перевірки висновок податкового органу є обґрунтованим та таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 жовтня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: Приватне підприємство "Гавр" (вул.Щербаківського Данила б.58, м. Київ, )

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19,м. Київ,04116, )

Суддя В.В. Щербаков