Справа № 640/35587/21
Суддя: Бабенко Д.А.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно зі ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення №0285/221 від 09.09.2021 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, зобов`язати прийняти рішення про надання дозволу

У позові зазначено, що 05.08.2020 громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 та громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_2 уклали шлюб на території України, який зареєстрований Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 05.08.2020 року.

Як зазначає представник позивача у позові, керуючись нормами статті 1, пункту 1 частини 3 статті 4, статті 9 Закону України «Про імміграцію», 10.09.2020 перебуваючи в Україні на законних підставах, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, яка є чоловіком іммігрантки (особи, яка має дозвіл на імміграцію в Україну), однак, 09.09.2021 рішенням №0285/221 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», тобто у зв`язку із тим, що позивач в заяві про надання дозволу на імміграцію нібито зазначив свідомо неправдиві відомості чи подав підроблені документи.

Так, представник позивача у позові зазначає, що підставами для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію позивача відповідачем зазначено подання іноземцем нібито неправдивих відомостей шодо свого місця проживання та наявність нібито фіктивного шлюбу, що на думку відповідача, свідчить про подання позивачем завідомо неправдивих відомостей.

Представник позивача вважає рішення відповідача №0285/221 від 09.09.2021 року необґрунтованим, протиправним, прийнятим з формальних підстав, а тому таким, шо підлягає скасуванню.

Як вказує представник позивача у позові, оскільки позивач має жінку - громадянку Узбекистану ОСОБА_3 , яка має дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні, відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону №2491-ІІІ це дає йому право на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Також, у позивача були наявні підстави для тимчасового перебування на території України - оформлена віза на в`їзд в Україну від 21.02.2020.

Представник позивача також зазначає, що позивач в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначив як це вимагає Закон, саме фактичну адресу місця проживання, та на виконання пп. 4 п. 11 Порядку № 1983 та абзацу 7 підпункту 1 пункту 9 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території і України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150, разом із заявою надав документи, що це підтверджує, а саме: нотаріально засвідчену заяву власника житла про згоду на проживання позивача, а також нотаріально засвідчені копії документів про право власності на житло. Відповідно до зазначених документів, зокрема штампів в паспорті позивача, місцем його проживання є: АДРЕСА_1 . Серед відомостей, які позивач повинен був зазначити у заяві про надання дозволу на імміграцію, було його місце проживання в Україні. У законодавстві не конкретизується, яке саме місце проживання повинно бути зазначено у заяві: чи зареєстроване, чи фактичне, чи майбутнє.

На переконання представника позивача, у разі необхідності, відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб. З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання. Проте, відповідач не вчинив будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

На думку представника позивача, законодавство надає право особі обирати адміністративну територію на якій вона вправі проживати/перебувати. При цьому, у особи не виникає зобов`язання постійно проживати на такій території, оскільки це суперечить приписам ст.33 Конституції України, згідно якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Так, в силу припису п. 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», наявність візи у позивача підтверджує його законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Окремо представник позивача додає, що серед підстав, внаслідок яких територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в наданні дозволу на імміграцію, окреслених п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», відсутня підстава щодо непроживання протягом будь-якого строку особи за зазначеною адресою або зобов`язання особи проживати за адресою, повідомленою в заяві про надання дозволу на імміграцію, і вказане не може тлумачитися як подання неправдивих відомостей, оскільки неправдивими є відомості, подання яких, згідно п. 1 ч. З ст. 4 Закону «Про імміграцію», є підставою для видачі дозволу на імміграцію. Таким чином обрання будь-якого місця проживання протягом розгляду заяви не впливає на право отримання дозволу на імміграцію в Україну при наявності підстав, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону «Про імміграцію», а тому проживання протягом будь- якого строку у цьому місці не впливає на можливість отримання ним дозволу, відповідно не може тлумачитись як подання неправдивих відомостей.

У позові представник позивача також зауважує, що укладений позивачем з ОСОБА_4 шлюб не є фіктивним. Аналіз перетинів кордону, як зазначено у висновку відповідача, не свідчить та не може свідчити про фіктивність шлюбу. В матеріалах справи рішення суду щодо визнання шлюбу фіктивним, а, відтак, на переконання представника позивача, відповідача та ГУ СБУ, що підставою отримання позивачем посвідки на постійне проживання в Україні став шлюб з ознаками фіктивності, є припущенням, яке не підтверджується належним та допустимими доказами. На теперішній час шлюб не визнаний фіктивним та є дійсним.

Таким чином, як стверджує представник позивача, без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади за органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене у позові, представник позивача вважає, що рішення про відмову у видачі дозволу на імміграцію було прийняте необґрунтовано, упереджено, без належної перевірки документів, дійсних обставин, та лише на підставі припущень. За таких обставин, здійснивши формальну перевірку справи позивача, відповідач неправомірно прийняв рішення, яким відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Ухвалою від 08 грудня 2021 року у справі головуючим суддею Федорчуком А.Б. відкрито провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

06 січня 2022 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому, з покликанням на фактичні обставини справи, зазначено, що за надісланими запитами надійшла відповідь з Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, що у ході вжитих перевірочних заходів встановлено, що позивач за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, що в свою чергу може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей щодо місця свого проживання. В той же час, аналіз перетинів позивачем та його дружиною гр. Республіки Узбекистан ОСОБА_4 державного кордону України, свідчить про укладення між ними фіктивного шлюбу з метою створення правових підстав для легалізації перебування позивача на території нашої держави.

Існування практики підтвердження законності тимчасової або постійної легалізації іноземців, які реєструються за адресами масової реєстрації ускладнюють роботу відповідних правоохоронних та державних органів, також може призвести до осідання па території України осіб, причетних до діяльності іноземних спеціальних служб, радикально та екстремістських організацій. Таким чином, за твердженням представника відповідача, позивач, при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну, свідомо надав неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про падання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Враховуючи наведене у відзиві, на переконання представника відповідача, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прийнявши правомірне рішення №10285/221 від 09.09.2021 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну гр. Ірану ОСОБА_1 , а тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно абз.4 п.2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 року №2825-IX (далі Закон №2825) зазначено, що інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Так, на виконання вищенаведеного пункту Закону №2825 Окружний адміністративний суд міста Києва скерував матеріали справи №640/35587/21 за належністю.

03 квітня 2025 року справа №640/35587/21 за результатами автоматизованого розподілу була передана для розгляду судді Одеського окружного адміністративного суду Бабенку Д.А.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 09 квітня 2025 року прийняв до провадження адміністративну справу №640/35587/21, вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст.262 КАС України, розпочав розгляд справи спочатку та встановив сторонам строки для надання заяв по суті.

Цією є ухвалою суд запропонував сторонам у разі зміни фактичних обставин по даній справі, вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, повідомити суд про вказані обставини протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання цієї ухвали шляхом направлення додаткових пояснень в електронній формі через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (особистий кабінет в системі «Електронний суд») з використанням власного (уповноваженої особи) електронного підпису або у паперовій формі.

18 квітня 2025 року представник відповідача надіслав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що 04.01.2022 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подано до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив на позовну заяву ОСОБА_1 і всі наявні письмові докази, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу разом з повноваженнями представника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Позиція ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області стосовно позовних вимог не змінна. ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, заперечує проти вимог позовної заяви, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню на підставі вимог викладених в поданому відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Відповідно до матеріалів справи, 10.09.2020 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, яка є чоловіком іммігрантки (особи, яка має дозвіл на імміграцію в Україну).

У поданій заяві позивач в якості підстави для надання дозволу на імміграцію зазначив наявність дружини іммігранта ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також зазначив, що адресою місця простійного проживання в Україні є: АДРЕСА_1 .

09 вересня 2021 року відповідач прийняв рішенням №0285/221, яким відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до висновку за результатами розгляду заяви громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 09.09.2021, громадянин Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 03.07.2018, перебуваючи в Україні на законних підставах, 10.09.2020 звернувся з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є чоловіком іммігрантки та надав відповідні документи.

Шлюб з громадянкою Республіки Узбекистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 05.08.2020, зареєстрований 05 серпня 2020 року.

Заявник проживає та має намір зареєструватись по посвідці на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Також іноземець у заяві про надання дозволу на імміграцію вказав зазначену адресу як місце проживання в Україні.

У висновку зазначено, що за надісланим запитом надійшла відповідь від Головного управління СБУ у м.Києві та Київській області, в якій зазначено, що вжитими перевірочними заходами встановлено, що іноземець за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, що в свою чергу може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей щодо місця свого проживання. В той же час, аналіз перетинів іноземцем та його дружиною громадянкою Узбекистану ОСОБА_4 державною кордону України, свідчить про укладення між ними фіктивного шлюбу з метою створення правових підстав для легалізації перебування іноземця на території нашої держави.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є житло, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З аналізу статей 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що особа повинна реєструвати саме місце свого фактичного проживання.

Водночас, у анкетах (заявах) про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання іноземці зазначають адреси, де фактично не проживають. Зазначене пов`язане із необхідністю надання до ДМС України довідки про реєстрацію місця проживання або нотаріально завіреної згоди власника приміщення, де він мешкає, щодо подальшої реєстрації іноземця, після отримання посвідки. Оскільки власники приміщень, де фактично проживають іноземці, ухиляються від надання таких документів, останні звертаються до посередницьких структур та осіб, які реєструють їх у спеціально придбаних або орендованих квартирах.

Відповідно до Указів Президента України від 30.08.2017 №256/2017 «Про рішення Ради національної безпеки України від 10.07.2018 «Про посилення контролю за в`їздом в Україну, виїздом з України іноземців та осіб без громадянства, додержанням ними правил перебування на території України» та від 17.03.2018 №72/2018 «Про рішення Ради національної безпеки України» від 01.03.2018 «Про невідкладні заходи з нейтралізації загроз національної безпеки у сфері міграційної політики», Кабінету Міністрів України доручено здійснення за участю Служби безпеки України комплексних заходів щодо посилення контролю за в`їздом в Україну, виїздом з України іноземців та осіб без громадянства, додержанням ними правил перебування на території України.

Таким чином, існування практики легалізації іноземців, які реєструються за адресами, за якими фактично не проживають, особливо за адресами масової реєстрації, ускладнюють роботу правоохоронних та державних органів, що, в свою чергу, може призвести до осідання на території України осіб, причетних до діяльності іноземних спеціальних служб, радикальних та екстремістських організацій.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Враховуючи викладене, зокрема, отриману від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області інформацію, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області приходить до висновку про наявність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ірану ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Суд також встановив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 03.05.2021 у справі №760/19294/21, яке набрало законної сили 05.06.2023, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований 05 серпня 2020 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №381.

В означеному рішенні вказано, що у липні 2021 року ОСОБА_7 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з указаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 . У рішенні вказано, що свої вимоги обґрунтовує тим, що з серпня 2020 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу спільних дітей не мають. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки одразу після укладення шлюбу останній поїхав до Києва та не повертався, з того часу сторони не зустрічались. Крім того, позивачу відомо, що відповідач наразі перебуває за межами України та повертатися не збирається. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, оскільки це суперечить її інтересам.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон 3773-VI, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3773-VI, іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 4 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно зі ст. 6 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Подання заяви про надання дозволу на імміграцію врегульовано статтею 9 Закону №2491-ІІІ.

Згідно з частини одинадцятої статті 9 Закону №2491-ІІІ, термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлено статтею 10 Закону №2491-ІІІ.

Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Судом встановлено, що оскаржуваним у даній справі рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 09.09.2021 №0285/221 відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону №2491-III, тобто особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Як слідує з заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну від позивачем зазначено місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, в матеріалах особової справи позивача, яка була додана відповідачем до відзиву, наявна відповідь від Головного управління СБУ у м.Києві та Київській області, в якій зазначено, що вжитими перевірочними заходами встановлено, що іноземець за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Окрім того, суд встановив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 03.05.2021 у справі №760/19294/21, яке набрало законної сили 05.06.2023, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований 05 серпня 2020 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №381.

В означеному рішенні вказано, що у липні 2021 року ОСОБА_7 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з указаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 . У рішенні вказано, що свої вимоги обґрунтовує тим, що з серпня 2020 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу спільних дітей не мають. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки одразу після укладення шлюбу останній поїхав до Києва та не повертався, з того часу сторони не зустрічались. Крім того, позивачу відомо, що відповідач наразі перебуває за межами України та повертатися не збирається. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, оскільки це суперечить її інтересам.

Аналіз встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що під час перевірки документів та даних зазначених позивачем в заяві, відповідачем було обґрунтовано встановлено факт подання позивачем неправдивих відомостей, а саме щодо адреси проживання, що вказана в заяві.

Окрім того, станом на час винесення оскаржуваного рішення, до Солом`янського районного суду м.Києва вже була подана позовна заява ОСОБА_7 про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_1 . При цьому, як вже зазначено вище, одразу після укладення шлюбу ОСОБА_1 поїхав до Києва та не повертався, з того часу сторони не зустрічались. Крім того, ОСОБА_7 відомо, що ОСОБА_1 наразі перебуває за межами України та повертатися не збирається.

За таких обставин, факт перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_7 взагалі не може визнаватись підставою для надання дозволу на імміграцію.

Аналіз наведеного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що відповідачем, за наявності на те підстав, правомірно прийнято рішення від 09.09.2021 №0285/221 про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.2, 9, 72, 76, 77, 78, 90, 120, 139, 193, 227, 241-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Шостого апеляційного адміністративного суду відповідно до п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду»

Суддя Дмитро БАБЕНКО

.