Справа № 380/13615/25
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2025-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (надалі також ТУ ДБР у м. Львові, відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові щодо відмови ОСОБА_1 у наданні інформації та документів на запит на інформацію №183 від 12.06.2025 протиправними;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові належним чином розглянути запит на інформацію журналіста ОСОБА_1 №183 від 20.06.2025, у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що йому відмовлено в наданні інформації та копій документів щодо розгляду його запиту на інформацію №183 від 12.06.2025 з посиланням на спеціальний порядок доступу до матеріалів досудового розслідування. Вважає дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (лист №33114ПІ-25/12-09-49742-25 від 19.06.2025) щодо відмови у наданні інформації та документів на його запит на інформацію №183 від 12.06.2025 протиправними з наступних підстав. Як зазначено у листі ТУ ДБР у м. Львові №33114ПІ-25/12-09-49742-25 від 19.06.2025 дійсно КПК України регламентує доступ до матеріалів досудового розслідування, а ст. 222 Кодексу передбачає принцип недопустимості розголошення відомостей досудового розслідування. Однак звертає увагу суду, що за наслідком розгляду його заяви №162 від 23.05.2025 ТУ ДБР у м. Львів не вносились відомості до ЄРДР, і як наслідок не розпочиналось досудове розслідування, а сама заява була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян». Таким чином, посилання розпорядника інформації у листі №33114ПІ-25/12-09-49742-25 від 19.06.2025 при відмові у наданні інформації на вимоги КПК України щодо спеціального доступу до інформації досудового розслідування - є протиправним та незаконним, а саме порушує вимоги ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 34, 40 Конституції України, ст.ст. 6, 7, 18, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ст. 18 Закону України «Про звернення громадян». Також позивач звертає увагу суду, що якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ якої необмежений (ч. 7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою судді від 09.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Відповідач позовні вимоги не визнає, просить суд в задоволенні позову відмовити повністю з мотивів, наведених у відзиві на адміністративний позов. Аргументи відповідача на обґрунтування заперечень на позов частково зводяться до аргументів наведених у відповіді на запит позивача №33114ПІ-25/12-09-49742-25 від 19.06.2025.

Інформація запитувана ОСОБА_1 критеріям «відображеності та задокументованості» не відповідає, оскільки для надання відповіді на запит ОСОБА_1 ТУ ДБР у м. Львові мало відтворити та систематизувати інформацію про заходи, які вжито слідчими під час опрацювання заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення від 23.05.2025 № 162, здійснити аналітичне дослідження та узагальнити відомостей отриманих з різних внутрішніх матеріалів. При цьому, ТУ ДБР у м. Львові не веде і не зобов`язане вести облік та накопичення інформації про заходи, які вживаються слідчими, відповідно до статті 214 КПК України, під час опрацювання заяв про вчинення кримінального правопорушення. Відтак для надання відповіді ТУ ДБР у м. Львові мало створити новий аналітичний документ, що виходить за межі обов`язків, передбачених Законом України «Про доступ до публічної інформації», тому в цьому аспекті відмова ТУ ДБР у м. Львові у наданні такої інформації є правомірною і обґрунтованою.

З іншого боку, запитувана ОСОБА_1 інформація не є публічною, оскільки вона отримана слідчими ТУ ДБР у м. Львові під час реалізації повноважень, передбачених КПК України, а не створена ТУ ДБР у м. Львові, як суб`єктом владних повноважень, за результатами виконання публічно-владних управлінських функцій.

Наголошує, що дії слідчого щодо розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення, які хронологічно передують моменту внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування не є публічно-правовими управлінськими діями, а є складовою частиною процесуальної функції у сфері кримінального судочинства.

Аналіз та попередня перевірка заяви про кримінальне правопорушення відповідно до положень статті 214 КПК України це службова діяльність, яка здійснюється слідчим у межах його повноважень як процесуальної особи, а не як адміністративного органу, що надає публічні послуги. Тож правовідносини, які виникають між особою (заявником) та слідчими під час здійснення ними процесуальної діяльності в межах кримінально-процесуальних відносин, не є управлінськими. Згідно із положеннями статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Доступ до інформації, яка отримана у рамках реалізації процесуальних функцій та матеріалів, які створюються в рамках кримінального процесуального реагування на заяву про вчинення кримінального правопорушення, регулюється виключно положеннями КПК України. Відповідно доступ до інформація, яка отримана або створена в процесі виконання слідчими кримінально-процесуальних функцій, надається в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом, а не в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Наголошує, що право на доступ до спірної інформації, реалізується не через загальний механізм отримання публічної інформації, відповідно до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», а через можливість заявника оскаржити відмову слідчого у внесенні відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування у кримінальному провадженні, за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до статті 214 КПК України

На переконання відповідача, застосування запиту на публічну інформацію в такому випадку є недоцільним та таким, що підмінює процесуальний механізм передбачений КПК України. Відтак право на доступ до спірної інформації позивач не може бути захищено у порядку адміністративного судочинства, тому просить закрити провадження у адміністративній справі № 380/13615/25 за позовом ОСОБА_1 до ТУ ДБР у м. Львові на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач в обґрунтування заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не зазначив жодної конкретної норми чинного законодавства, яка б надавала право розпоряднику інформації відмовити у наданні інформації на запит щодо розгляду заяви, за результатами якої не внесено відомості до ЄРДР, а розглянуто у порядку Закону України «Про звернення громадян». Щодо клопотання про закриття провадження у справі позивач зазначає, що пряма норма права, а саме п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України встановлює, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно правових спорах, зокрема спорах фізичних із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації. Тому провадження у даній справі не може бути закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому підтримав аргументи, наведені у відзиві на позовну заяву.

Позивач подав додаткові пояснення, в яких наголосив, що доступ до інформації обмежується лише за умови наявності всіх трьох вимог. При відсутності хоча б однієї з них інформація є відкритою (частина 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). На переконання позивача, відмова у наданні інформації щодо результатів розгляду його заяви № 162 від 23.05.2025 року є протиправною, і така відмова не містить посилання на конкретну норму закону, та не підпадає під ознаки визначені ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та ст. 21 Закону України «Про інформацію». Вважає, що відповідач у порушення вимог ст. 19 Конституції України хибно трактує своє право не надавати інформацію про розгляд звернення, посилаючись на спеціальний режим розкриття такої інформації, однак не зазначає чим цей режим перебачений.

Ухвалою суду від 20.10.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 20.10.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

З позовної заяви судом встановлено, що 23.05.2025 журналіст ОСОБА_1 звернувся до правоохоронного органу Державного бюро розслідувань з повідомленням про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 365 КК України, вчинене службовими особами Слідчого відділу Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області, під час реєстрації та подальшого розслідування кримінального провадження № 0000205 від 12.03.2025.

Згідно листа ТУ ДБР у м. Львів №30011зкп-25/л/12-11-46737/25 від 10.06.2025, підписаного старшим слідчим з ОСВ першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Юрієм Риваком встановлено, що звернення журналіста ОСОБА_1 від 23.05.2025 щодо можливих протиправних дій працівників ГУНП у Львівській області, які виразились, за словами заявника, у безпідставному внесенні даних до ЄРДР про вчинення тяжкого злочину. Зокрема зазначено, що ТУ ДБР у м. Львові, в повному обсязі перевірено викладені у заяві журналіста ОСОБА_1 від 23.05.2025 доводи, водночас об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення працівниками поліції у Львівській області, кримінального правопорушення встановлено не було, у зв`язку із чим, відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Також роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 303-307 КПК України рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі щодо невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під час досудового розслідування, можуть бути оскаржені слідчому судді місцевого суду.

12.06.2025 за вих. №183 журналіст ОСОБА_1 звернувся із запитом на отримання публічної інформації до ТУ ДБР у м. Львів, який направив на офіційну електронну адресу ТУ ДБР у м. Львів .

У запиті позивач, керуючись ст.ст.34,40 Конституції України, ст.ст. 1, 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.ст. 5, 6 Закону України «Про інформацію», ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», просив:

- надати інформацію про заходи, які вжито ТУ ДБР у м. Львові для перевірки у повному обсязі викладених доводів у зверненні від 23.05.2025 за вих. №162, про які зазначено у абзаці 6 сторінки 2 листа ТУ ДБР у м. Львів №30011зкп-25/л/12-11-46737/25 від 10.06.2025, в розрізі кожного заходу окремо, їх загальної кількості, виду і т.д.;

- надати копії документів, які були складені та отримані під час проведення перевірки у повному обсязі викладених доводів у зверненні від 23.05.2025 за вих. № 162;

- надати копії всіх матеріалів перевірки, які сформовані у справу за зверненням від 23.05.2025 за вих. № 162.

Зазначений запит від 12.06.2025 № 183 розглянутий ТУ ДБР у м. Львові у порядку і у спосіб, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації», та відмовлено ОСОБА_1 у наданні запитуваної інформації (лист від 19.06.2025 № 33114ПІ-25/12-09-49742-25), ураховуючи, що така інформація не є публічною і доступ до такої інформації надається в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом, а не в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не погоджується із діями відповідача щодо відмови у наданні інформації та документів на його запит на інформацію №183 від 12.06.2025 та вважає такі дії протиправними, які порушують вимоги ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 34, 40 Конституції України, ст.ст. 6, 7, 18, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ст. 18 Закону України «Про звернення громадян».

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

У статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У практиці Європейського суду з прав людини склався уже усталений підхід, що доступ до публічної інформації охороняється статтею 10 Конвенції.

Так у справі «Співдружність Матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія» (Sdruzeni Jihoceske Matky v. Czech Republic, заява № 19101/03) ЄСПЛ визнав, що відмова надати на запит інформацію з боку державних органів була формою втручання у право на свободу одержувати інформацію, і тому цей випадок повинен розглядатися на предмет дотримання вимог статті 10 Конвенції.

Підтвердженням включення питань доступу до інформації до обсягу статті 10 є також справа «Угорське об`єднання громадських свобод проти Угорщини» (Tarsasag a Szabadsagjogokert v. Hungary, заява № 37374/05), в якій ЄСПЛ зазначив, що «…Суд нещодавно наблизився до ширшого розуміння поняття «свобода одержувати інформацію»… і відповідно до визнання права на доступ до інформації». ЄСПЛ також підкреслив, що запитана інформація була вже готова і могла бути надана. Водночас на державі лежав обов`язок не перешкоджати суспільному рухові такої інформації. Європейський суд одноголосно прийняв рішення про те, що у цій справі держава Угорщина вчинила порушення статті 10 Конвенції.

У справі «Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії» (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06) ЄСПЛ підкреслив, що «концепція «свободи отримувати інформацію» включає право доступу до інформації»; «коли неурядова організація займається справами громадського інтересу, як у випадку цього заявника, вона виконує роль громадського «сторожового пса» і має таку ж важливість, як ЗМІ» - ця теза також є важливою у цьому рішенні. Зауваживши, що відносно заявника «мало місце втручання у його право на свободу вираження» і що таке втручання суперечило національному законодавству Сербії, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.

У рішенні в справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) Велика Палата ЄСПЛ узагальнила практику Суду у справах із доступу до публічної інформації та виокремив такі чотири порогові критерії, відповідно до яких обмеження доступу до інформації може оцінюватися як втручання у реалізацію свободи вираження поглядів: 1) мета запиту на інформацію (розкриття інформації повинно надати доступ до питань, що становлять суспільний інтерес і тим самим забезпечити участь в управлінні державними справами); 2) характер запитуваної інформації (інформація повинна становити предмет загального суспільного інтересу); 3) роль запитувача інформації у її наступній передачі громадськості (критерій діє змогу встановити, чи особа бажає отримати доступ до інформації з метою інформування громадськості в якості «сторожового пса» демократії); 4) стан готовності та доступності запитуваної інформації (критерій дозволяє оцінити, чи може відмова в наданні інформації вважатись втручанням у свободу отримувати та передавати інформацію).

Так, стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон №2939-VI).

Так, відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно з ст. 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Положенням п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Частина 5 ст. 19 Закону №2939-VI передбачає, що запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі

У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 4 тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, усі мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації. Запит може надаватися у письмовій формі чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Розпорядник інформації у свою чергу зобов`язаний надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Проте, строк може бути продовженим у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону №2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI).

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Як видно із матеріалів справи, спірним правовідносинам передувало звернення позивача до ТУ ДБР у м. Львові 23.05.2025 із заявою про вчинення службовими особами Слідчого відділу Львівського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції у Львівській області кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України під час реєстрації та подальшого розслідування кримінального провадження №0000205 від 12.03.2025.

За результатами розгляду зазначеної вище заяви ТУ ДБР у м. Львові не встановлено підстав для внесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань, про що повідомлено позивача листом від 10.06.2025 № 30011зкп-25/л/12-11-46737/25

Тому 12.06.2025 позивач надіслав на електронну адресу ТУ ДБР у м. Львові запит на публічну інформацію, у якому просив у відповідь на цей запит надати інформацію про заходи, які вжито ТУ ДБР у м. Львові для перевірки у повному обсязі викладених доводів у зверненні від 23.05.2025 за вих. №162, про які зазначено у абзаці 6 сторінки 2 листа ТУ ДБР у м. Львові №30011зкп-25/л/12-11-46737/25 від 10.06.2025, в розрізі кожного заходу окремо, їх загальної кількості, виду і т.д.; копії документів, які були складені та отримані під час проведення перевірки у повному обсязі викладених доводів у зверненні від 23.05.2025 за вих. № 162; надати копії всіх матеріалів перевірки, які сформовані у справу за зверненням від 23.05.2025 за вих. № 162.

ТУ ДБР у м. Львові відмовлено ОСОБА_1 у наданні запитуваної інформації (лист від 19.06.2025 № 33114ПІ-25/12-09-49742-25), ураховуючи, що така інформація не є публічною і доступ до такої інформації надається в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом, а не в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

З приводу цих аргументів відмови відповідача в задоволенні запиту позивача суд зазначає наступне.

Позивач у позовній заяві стверджує, що звернувся із запитом на отримання публічної інформації №183 від 12.06.2025 до відповідача, в якому ним запитувалася інформація із метою аргументованого оскарження до суду бездіяльності працівників ТУ ДБР у м. Львові.

Іншими словами позивач не погодившись із не внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по його заяві, мав намір оскаржити таку, на його думку бездіяльність працівників ТУ ДБР у м. Львові, втім перед таким оскарженням звернувся до ТУ ДБР м. Львова із запитом на отримання публічної інформації в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач переконаний, що оскільки по його заяві ТУ ДБР у м. Львові не вносились відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та як наслідок не розпочиналося досудове розслідування, то він вправі отримати інформацію в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а не в порядку вимог Кримінально-процесуального кодексу України.

Так, згідно із положеннями статті 1 Кримінально-процесуального кодексу України (надалі також КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, серед іншого, зокрема: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Отже, відповідно до статті 303 КПК України бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення може бути оскаржена шляхом подання скарги слідчому судді.

Згідно зі статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Отже з аналізу наведених приписів КПК України висновується, що перевірка заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 214 КПК України є процесуальною діяльністю, в цьому випадку, слідчих ТУ ДБР у м. Львові, тому відповідно інформація про заходи, які були вжиті ТУ ДБР у м. Львові для перевірки такої заяви та всі документи, що були отримані в ході такої перевірки не є публічними та такими, що можуть бути отримані в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», адже не отримані за результатами виконання ТУ ДБР у м. Львові публічно-владних управлінських функцій.

Суд погоджується із відповідачем, що доступ до інформації, яка отримана у рамках реалізації процесуальних функцій та матеріалів, які створюються в рамках кримінального процесуального реагування на заяву про вчинення кримінального правопорушення, регулюється виключно положеннями КПК України.

Відповідно доступ до інформації, яка отримана або створена в процесі виконання слідчими кримінально-процесуальних функцій, надається в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом, а не в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Право на доступ до спірної інформації, реалізується не через загальний механізм отримання публічної інформації, відповідно до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», а через можливість заявника оскаржити відмову слідчого у внесенні відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування у кримінальному провадженні, за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до статті 214 КПК України.

Натомість застосування запиту на публічну інформацію в такому випадку є недоцільним та таким, що підмінює процесуальний механізм передбачений КПК України.

З наведеного суд констатує, що позивач не позбавлений можливості ознайомитися із усіма матеріалами перевірки його заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку КПК України, та у випадку незгоди із рішеннями, діями та бездіяльністю ТУ ДБР у м. Львові оскаржити такі до суду також в порядку вимог КПК України.

Слід також зазначити, що позивач помилково трактує норми КПК України, вважаючи, що КПК України регламентує доступ до матеріалів досудового розслідування, а якщо таке не було розпочате, як у цьому випадку, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не було внесено, то такі матеріали можуть бути надані в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Адже як вже було зазначено судом вище, подання позивачем заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 214 КПК України вже розпочало відлік усіх наступних процесуальних дій в порядку кримінально-процесуального законодавства як зі сторони правоохоронного органу так і заявника зокрема.

Суд наголошує, що у Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України виснував, що кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

За таких обставин дії відповідача у відмові позивачу у наданні інформації та документів на запит на інформацію №183 від 12.06.2025 вчинені на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що визначені законодавством України, у зв`язку з чим такі є правомірними.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Під час судового розгляду справи судом не встановлено ознак протиправності рішення відповідача в контексті спірних правовідносин. Натомість, доводи позивача, зазначені у позовній заяві є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено ст. 139 КАС України не передбачено, а тому такі слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сидор Н.Т.