Справа № 160/23984/24
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2025 року м.Дніпросправа № 160/23984/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частина НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі №160/23984/24 (суддя Врона О.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в письмовому провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-1) щодо не нарахування і не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2024 року по 23.07.2024 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2024 року по 23.07.2024 року включно;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що при звільненні з військової служби і виключенні зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , з ним не було своєчасно проведено повного розрахунку грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивачу підлягав виплаті за час затримки розрахунку середній заробіток. Крім того, позивачу не виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі.

Оскільки судом було встановлено, що всі нарахування здійснює Військова частина НОМЕР_1 , а Військова частина НОМЕР_2 , в свою чергу, здійснює виплату відповідно до поданих документів (витягу із наказу), що подає частина, яка знаходиться на фінансовому забезпечені у в/ч НОМЕР_2 (розпорядника коштів третього рівня), ухвалою суду від 21.11.2024 залучено Військову частину НОМЕР_1 в якості відповідача-2 у справі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Так, суд:

-визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 року по 22.07.2024 року включно;

-зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 року по 22.07.2024 року включно;

-визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 року по 22.07.2024 року включно;

-зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 року по 22.07.2024 року включно;

-визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі;

-зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі, з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Також судом першої інстанції не було прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення (збільшення позовних вимог).

Із рішенням суду першої інстанції не погодилися позивач та відповідачі, ними були подані апеляційні скарги.

Позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд оскаржене рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 по 22.07.2024 включно та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 по 27.12.2024 року.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що судом безпідставно не прийнято до розгляду його заяву про збільшення розміру позовних вимог. Так, позивач стверджує, що мав право збільшити розмір своїх позовних вимог за п`ять днів до першого судового засідання. Станом на момент подання заяви про збільшення позовних вимог, а саме 06.01.2025 року, суддею не було призначене ні підготовче, ні судове засідання. У поданій заяві про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог не змінювався одночасно предмет і підстави позову, а лише доповнено позовні вимоги новими шляхом зміни лише періоду затримки розрахунку при звільненні, і заявлені вимоги є взаємопов`язаними і похідними одна від одної, їх доцільно розглядати разом в одному провадженні.

Відповідач-1 в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відомості зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, тощо) позивача зазначено, що 23.07.2024 року зараховано ОСОБА_1 у розмірі 6895.00 грн (додаткова винагорода), а інші виплати відбулись 21.06.2024 року та 26.06.2024 року, що також зазначено у довідці про види нарахувань та утримань ОСОБА_1 .. Відповідно до п. 8 розділу 1 Порядку-260 щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення нараховуються - в поточному місяці за минулий, отже будь-яких порушень по відношенню до позивача допущено не було.

Відповідно п.7 Постанови КМУ № 178 від 16.03.2016 року, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік. Позивачу 27 грудня 2024 року виплачено компенсацію вартості неотриманного речового майна, доказом чого є платіжна інструкція №3914 від 26.12.2024 року.

Відповідач-2 в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що приймаючи рішення суд, не прийняв до уваги волевиявлення позивача, відображеного ним у рапорті на звільнення з військової служби, і яке було прийнято до уваги командуванням військової частини НОМЕР_1 , а саме його згода на виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 до проведення усіх необхідних розрахунків (грошове забезпечення, компенсації за невикористані відпустки, одноразову грошову допомогу при звільнені, матеріальну допомогу тощо).

Командування військової частини НОМЕР_1 , приймаючи рішення про виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 позивача, керувалося діючими нормативно-правовими актами, а саме Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10.12.08р. № 1153/2008, а також волевиявленням позивача, яке виразилось у його згоді на те, що він буде виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 до проведення з ним усіх належних розрахунків. Тому, протиправних дій по відношенню до позивача відповідач не допускав.

Відповідачем-1 також було подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві висловлено незгоду з доводами скаржника та зазначено про їх безпідставність.

Позивач відзиву на апеляційні скарги відповідачів не подавав.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.09.2025 року було здійснено заміну відповідача-2 у справі №160/23984/24 в порядку процесуального правонаступництва військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, приходить до висновку, що скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в період з 10.01.2022 по 07.06.2024 у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до копії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.06.2024 року №163 сержант ОСОБА_1 - командир бойової машини командир 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти Військової частини НОМЕР_1 , звільнений наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу ) від 04 червня 2024 №61-РС у запас за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу ( у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років), вважається таким, що 07 червня 2024 року виключений із списків Військової частини НОМЕР_1 .

Розрахунок належного позивачу при звільненні грошового забезпечення Військова частина НОМЕР_2 здійснила в 3 виплати:

- 21.06.2024 року на загальну суму 95317,68 грн., що підтверджується банківською випискою №91HDA0VELP5ST8FN від 16.08.2024 року;

- 26.06.2024 року на загальну суму 10832,32 грн., що підтверджується банківською випискою №L1HEUIS8050JH34Q від 16.08.2024 року;

- 23.07.2024 року було здійснено остаточний розрахунок на загальну суму 6895,00 грн., що підтверджується банківською випискою №UAOG19U07NCQ1S1L від 16.08.2024 року.

У зв`язку з тим, що належне грошове забезпечення було виплачено відповідачем з порушенням строку розрахунку, позивач звернувся до суду з позовом про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновків, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні, належні виплати позивачу були проведені ВЧ лише 23.07.2024. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України. При цьому, обов`язок здійснити позивачу нарахування середнього заробітку суд поклав на Військову частину НОМЕР_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача, які стосуються порушення судом процесуальних норм.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 06.01.2025 позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог. В обґрунтування заяви вказав, що 27.12.2024 отримав на свій картковий рахунок від відповідача 2479,00 грн., що підтверджується випискою з банку. Отже, період, за який позивач мав право отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає уточненню, а позовні вимоги збільшенню. В уточненій позовній заяві позивач просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2024 року по 27.12.2024 року включно;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2024 року по 27.12.2024 року включно;

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі, з урахуванням фактично виплачених сум.

Суд уточнену позовну заяву позивача повернув без розгляду.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про доповнення або уточнення позовних вимог. Тому, в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, з огляду на її зміст, а також зміст раніше поданої позовної заяви та конкретні обставини справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому, при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, в даному випадку, передбачені КАС України.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Тобто, збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад у грошовому розмірі.

Так, положеннями ч.1 ст.47 КАС України визначено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд першої інстанції ухвалою від 23 вересня 2024 року відкрив провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , а справу призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження (без виклику учасників справи).

За процедурою спрощеного позовного провадження підготовче засідання судом не проводиться, а коли справа розглядається в порядку письмового провадження, сторони у судове засідання не викликаються.

Оскільки ухвалою суду від 21.11.2024 було залучено відповідача-2, а розгляд справи судом розпочато спочатку, позивач мав право подати заяву протягом тридцяти днів з дня постановлення вказаної ухвали.

У визначений КАС строк позивач не подав заяву про збільшення позовних вимог, а тому суд обґрунтовано залишив таку заяву без розгляду.

Таким чином, доводи позивача про порушення судом першої інстанції процесуальних норм не знайшли свого підтвердження, відповідно, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апеляційних скарг відповідачів.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч. 1 ст.9 Закону №2011-ХІІ).

Абзацом 1 ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 3 ст.24 Законом України Про військовий обов`язок і військову службу визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положеннями ст.116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 р. №2352-IX, яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення середнього заробітку проводиться відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (Постанова №100).

За абз. 3 п. 2 Постанови №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи, що судом не прийнято заяви про уточнення позовних вимог суд виходив з кінцевого розрахунку проведеного з позивачем на час звернення з позовною заявою, а саме 23.07.2024.

Першим днем затримки виплати грошового забезпечення позивача є 08.06.2024, а останнім днем затримки - 22.07.2024. Отже, період затримки розрахунку при звільненні складає 45 днів.

Положеннями ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунку у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 за результатами розгляду справи стосовно офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1цього кодексу установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 за наслідком розгляду справи № 821/1083/17 і Верховним Судом в постанові від 29 липня 2020 у справі №1.380.2019.003696 (адміністративне провадження № К/9901/12670/20) були зроблені наступні висновки:

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідачами не проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні. Належні виплати позивачу були проведені лише 23.07.2024.

За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржників стосовно того, що виплати з позивачем проведені у поточному місяці за минулий після звільнення, а тому будь-яких порушень по відношенню до позивача допущено не було, оскільки такі доводи спросовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Також є безпідставними доводи скаржника, що позивач добровільно у рапорті на звільнення з військової служби надав згоду на виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 до проведення усіх необхідних розрахунків (грошове забезпечення, компенсації за невикористані відпустки, одноразову грошову допомогу при звільнені, матеріальну допомогу тощо).

Законом прямо передбачено, що розрахунки зі звільненим працівником проводяться в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В день звільнення розрахунки з позивачем проведені не були і це не спростовується належними доказами.

Суд встановив, що з 01.08.2022 року Військова частина НОМЕР_1 зарахована встановленим порядком на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 згідно листа №82 від 04.08.2022 р. начальника відділу бухгалтерського обліку та виконання кошторису-заступника начальника фінансово-економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п. 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 року № 280 Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України командир військової частини, зарахованого на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

Позивачу були здійснені виплати Військовою частиною НОМЕР_2 на підставі наказів про виплату Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам та Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, визначено обов`язки та відповідальність командира військової частини та начальника фінансового відділу головного бухгалтера.

Нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 , Військовою частиною НОМЕР_2 проводилось на підставі відомостей, які надавались за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , начальника відділу фінансового економічної служби Військової частини НОМЕР_1 та інших посадових осіб.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , де йому фахівці фінансової служби військової частини і нараховували грошове забезпечення та додаткові щомісячні винагороди.

Позивач також звернувся з позовними вимогами про нарахування і виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі.

Судом встановлено, що позивач 07.06.2024 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно.

07.06.2024 за №164 командиром Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) прийнято наказ Про виплату грошової компенсації за неотримане майно, відповідно до якого за період проходження військової служби сержант ОСОБА_1 (військовослужбовець за контрактом) недоотримав речове майно на суму 2984,69 грн., в тому числі ПДФО 455,29 грн, що підтверджується довідкою про вартість речового майна, що належить до видачі від 07.06.2024 №1634 та має право на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

У зв`язку з виключенням зі списків частини та відповідно до Порядку, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно, наказано начальнику фінансово-економічної служби логістики Військової частини НОМЕР_1 через фінансову економічну службу бригади після надходження коштів у триденний термін виплатити кошти сержанту ОСОБА_1 .

Відповідачем повідомлено, що вказані документи були відправлені розпоряднику бюджетних коштів Військової частини НОМЕР_2 .

Суд встановив, що позивачу не була виплачена у повному обсязі грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

За змістом ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абзацом другим п.1 ст.9-1 Закону № 2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).

За приписами п. 2 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Пункт 3 Порядку №178 визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби…

Відповідно до п.4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 закріплено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 ( Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 200/1873/19-а зазначив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, військовослужбовці, обтяжені під час проходження військової служби власними витратами на придбання речового майна, мають правомірні очікування на отримання його грошової компенсації.

Таким чином, позивач звільнений з військової служби, має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Враховуючи зазначене бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно є протиправною.

Суд обгрунтовано зобов`язав відповідача-1 виплатити позивачу грошову компенсацію за все неотримане речове майно, на яке він набув право під час проходження військової служби, з урахуванням фактично виплачених сум.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційних скарг позивача та відповідачів не спростовують правильних висновків суду. Апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 160/23984/24 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.В. Шлай