Справа № 320/14870/24
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Київ справа №320/14870/24

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Марич Є.В, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , 3 роки 8 місяців 12 днів за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року перебування її за місцем довготривалого відрядження її чоловіка, у зв`язку з його роботою на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія та 2 місяці за період листопад, грудень 2010 року за час перебування її на посаді судді Печерського районного суду м. Києва.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , 3 роки 8 місяців 12 днів за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року перебування її за місцем довготривалого відрядження її чоловіка, у зв`язку з його роботою на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія та 2 місяці за період листопад, грудень 2010 року за час перебування позивача на посаді судді Печерського районного суду м. Києва, здійснити перерахунок пенсії з моменту призначення пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у зарахуванні страхового стажу за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року, як непрацюючого подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника, оскільки відповідно до записів, які містяться у трудовій книжці НОМЕР_2 від 05 березня 1979 року, з 09.08.2003 по 02.09.2007 року ОСОБА_1 перебувала за місцем довготривалого закордонного відрядження чоловіка ОСОБА_2 у Посольстві України в Королівстві Бельгія. При цьому, в редакції на час перебування позивача за місцем довготривалого закордонного відрядження чоловіка, частина сьома статті 37 Закону України Про дипломатичну службу, яка є спеціальною нормою щодо обрахунку стажу дружини дипломатичного працівника, не передбачала таких умов як встановлення наявності чи відсутності сплачених страхових внесків. Відтак, позивач вважає, що до її страхового стажу варто зарахувати період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначено, що до страхового стажу, який становить 34 роки 9 місяців 7 днів не враховано період роботи з 20.08.1977 по 10.06.1978 року, оскільки у трудовій книжці позивача записи виконані з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Вказує, що податковий розрахунок за І квартал 2022 року подано у період з 01 квітня по 10 травня 2022 року, за ІІ квартал 2022 року подано у період з 01 липня по 10 серпня 2022 року, за III квартал 2022 року подано у період з 01 жовтня по 10 листопада 2022 року, а за IV квартал 2022 року подано у період з 01 січня по 10 лютого 2023 року.

3 01.04.2022 позивачу проведено відповідний автоматизований перерахунок пенсії по стажу та заробітній платі відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону.

Пенсію обчислено з урахуванням страхового стажу 34 роки 9 місяців 7 днів та заробітної плати, визначеної за періоди роботи з 01.07.2000 по 31.08.2000, з 01.10.2000 по 31.10.2000, з 01.08.2002 по 31.12.2003, з 01.07.2009 по 31.10.2010, з 01.01.2011 по 31.12.2021.

При цьому, відповідний автоматизований перерахунок пенсії згідно ч. 4 ст. 42 Закону буде проведений з 01.04.2024 року за умови сплати страхових внесків.

Розглянувши позовну заяву, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 19.08.2003 року по 02.09.2007 року перебувала за місцем довготривалого відрядження чоловіка ОСОБА_2 у зв`язку з його роботою на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія з 19.08.2003 року по 02.09.2007 року на підставі наказу №1984-ос від 14.08.2003р., наказу № 2677-ос від 07.09.2004р., наказу № 1592-ос від 11.09.2007р.

06.07.2009 року позивач зарахована на посаду судді Печерського районного суду м. Києва відповідно до Указу Президента України № 500/2009 від 02 липня 2009 року (Наказ № 222-К/09 від 06.07.2009) та відповідно до Постанови Верховної Ради України № 250-VII від 6 травня 2013 року обрана на посаду судді Печерського районного суду м. Києва безстроково (Наказ № 146-К/13 від 15.05.2013), де працювала на момент подання позовної заяви.

При цьому, позивач перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком з 14.04.2019 року, продовжуючи працювати на посаді судді Печерського районного суду м. Києва.

Позивач звернулась з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, яка була зареєстрована 08.03.2023 року №8216/ М-2600-23, у якій вказала, що при призначені їй пенсії за віком останній не було зараховано страховий стаж за листопад та грудень 2010 року за перебування на посаді судді Печерського районного суду м. Києва та не зараховано три роки шість місяців один день за перебування її за місцем довготривалого відрядження чоловіка ОСОБА_2 у зв`язку з його роботою на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія. У зв`язку з чим, Позивач просила перерахувати її страховий стаж.

У відповідь на заяву позивача пенсійний фонд надав відповідь за № 10748- 8216/ М-02/8-2600/23 від 05.04.2023 року, якою відмовив у задоволенні заяви позивача щодо перерахунку страхового стажу.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону №1058-IV:

страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Як встановлено судом, підставою для незарахування позивачу страхового стажу за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року, як непрацюючого подружжя працівника дипломатичної служби, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника, стала несплата страхових внесків за вказаний період.

Разом з тим, статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закону №1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_2 у період з 09.08.2003 по 02.09.2007 року позивач перебувала за місцем довготермінового закордонного відрядження чоловіка у Посольстві України в Королівстві Бельгія.

Частиною сьомою статті 37 Закон України Про дипломатичну службу від 20.09.2001 №2728-ІІІ (в редакції чинній у спірні періоди) передбачалося, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) глави дипломатичного представництва України за кордоном, глави постійного представництва України при міжнародній організації, іншого працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до загального стажу роботи.

Аналіз даної норми свідчить про те, що зарахування до загального стажу роботи періоду перебування за кордоном повинно відбуватись без додаткових обставин, зокрема, таких як встановлення наявності чи відсутності сплачених внесків. Тобто частина сьома статті 37 Закон України Про дипломатичну службу є спеціальною нормою щодо обрахунку стажу дружини дипломатичного працівника, яка має відмінність від загального обрахунку страхового стажу, визначеного Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У подальшому, прийнято Закон України Про дипломатичну службу від 07.06.2018 №2449-VIII (далі - Закон № 2449-VIII).

Статтею 37 Закону 2449-VIII встановлені гарантії іншому з подружжя працівника дипломатичної служби в закордонній дипломатичній установі України.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону 2449-VIII держава сприяє створенню умов для працевлаштування іншого з подружжя під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби.

Згідно із частиною другою статті 37 Закону 2449-VIII час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.

Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Частиною третьою статті 37 Закону №2449-VIII визначено, що іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження надається посада в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначна тій, яку він займав до звільнення.

Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платником єдиного внеску є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

Пунктом 5 частини першої статті 7 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 16 частини першої статті 4 цього Закону, - на суми, що визначаються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування та сплата єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника, з дня направлення по день перетину кордону України у зв`язку з остаточним поверненням в Україну здійснюються за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.

На виконання пункту 5 частини першої статті 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Кабінетом Міністрів України постановою від 06.03.2019 №164 затверджений Порядок нарахування та сплати єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

Порядок затверджено відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року № 2464-VI із змінами та доповненнями. Цей документ прийнято на виконання частини другої статті 37 Закону України Про дипломатичну службу від 07.06.2018 року № 2449-VIII (набрав чинності 19.12.2018), якою гарантовано, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.

Згідно з прийнятим Урядом рішенням нарахування ЄСВ за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за місцем довготермінового відрядження, здійснюється без нарахування і виплати такій особі заробітної плати.

ЄСВ нараховується виходячи із суми мінімальної заробітної плати, затвердженої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, з дня направлення працівника дипломатичної служби за кордон до дня перетинання державного кордону України у зв`язку з остаточним поверненням в Україну.

Отже, лише з березня 2019 року роз`яснено яким чином проводити обрахунок ЄСВ за подружжя працівника дипломатичної служби.

Суд зазначає, що станом на момент перебування позивачки за місцем довготермінового відрядження чоловіка, якого відряджено для роботи на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія з 19.08.2003 року по 02.09.2007 року на підставі наказу №1984-ос від 14.08.2003р., наказу № 2677-ос від 07.09.2004р., наказу № 1592-ос від 11.09.2007р., закон, який передбачав би право на зарахування страхових внесків, був відсутній, разом з тим, станом на час звернення до пенсійного органу та призначення пенсії, діяла норма статті 37 Закону України Про дипломатичну службу від 07.06.2018 № 2449-VIII, яка передбачала, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.

Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в даному випадку має значення час реального перебування за кордоном разом з чоловіком та період його фактичної роботи працівником дипломатичної служби.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , з 09.08.2003 по 02.09.2007 перебувала за місцем довготермінового закордонного відрядження чоловіка, якого було відряджено до Посольства України в Королівстві Бельгія.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 зазначив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином, суд звертає увагу, що до спірних правовідносин має застосовуватись законодавство чинне на момент їх виникнення.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У статті 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України визначено принцип, згідно якого права та свободи людини можуть бути обмежені лише у випадках, встановлених Конституцією:

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Випадки обмеження та звуження змісту і обсягу прав і свобод людини неодноразово були предметом розгляду Конституційним Судом України. Так, у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 Конституційний Суд України зазначив:

Звуження змісту і обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Також, у рішенні від 09.09.2010 № 19-рп/2010 Конституційний Суд України констатував: Проте зміни до КАС України та ЦПК України звузили процесуальні права позивача у справах, пов`язаних із соціальними виплатами, обмеживши його можливості в судовому захисті своїх прав у спорах із суб`єктом владних повноважень, що порушує частину третю статті 22, частину першу статті 55 Основного Закону України.

Про недопустимість звуження змісту та обсягу прав інакше, ніж за умови введення надзвичайного стану йдеться і в рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 №5-рп/2002: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Аналогічні висновки Конституційного Суду України щодо недопустимості обмеження конституційних прав і свобод людини викладені у рішеннях від 01.12.2004 № 20-рп/2004 та від 18.06.2007 № 4-рп/2007.

З огляду на вищезазначені положення Конституції України і висновки Конституційного Суду України, не допускається звуження чи обмеження прав і свобод, інакше ніж у випадках, прямо передбачених Основним Законом України.

У цьому контексті доречним буде звернути увагу на пункти 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, згідно яких: 1. Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. 2. Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

На переконання суду, у даному випадку має значення час реального перебування позивача за місцем довготермінового відрядження її чоловіка.

Оскільки факт перебування позивача за місцем довготермінового перебування чоловіка, якого було відряджено до Посольства України в Королівстві Бельгія відбувся у період з 09.08.2003 по 02.09.2007, тобто під час дії статті 37 Закон України Про дипломатичну службу від 20.09.2001 №2728-ІІІ, якою передбачалося, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) глави дипломатичного представництва України за кордоном, глави постійного представництва України при міжнародній організації, іншого працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до загального стажу роботи, суд, з урахуванням вищевикладених обставин, вбачає підстави для застосування до позивача даної норми під час звернення до Пенсійного органу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що період перебування позивача з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року як дружини працівника дипломатичної служби повинен бути зарахований до її загального страхового стажу.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування позивачу страхового стажу за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року, як непрацюючого подружжя працівника дипломатичної служби, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника та, як наслідок, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати позивачу страховий стаж за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року, як непрацюючого подружжя працівника дипломатичної служби, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника та здійснити перерахунок пенсії з моменту призначення пенсії.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання здійснити зарахування до страхового стажу 2 місяці за період листопад, грудень 2010 року за час перебування позивача на посаді судді Печерського районного суду м. Києва, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1, ч. 1, ст. 131 Закону України «Про судоустрій та статус судів» у редакції, яка діяла у 2010 році, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України.

У копії розрахункових листів за листопад та грудень 2010 року наявні відомості про утримання із заробітної плати (суддівської винагороди) позивача нарахувань до Пенсійного фонду.

Разом з тим, згідно запису №7 від 06.07.2009, трудової НОМЕР_2 від 05 березня 1979 року, позивач «Зарахована на посаду судді Печерського районного суду м. Києва відповідно до Указу Президента України № 500/2009 від 02 липня 2009 року. Наказ № 222-К/09 від 06.07.2009».

Згідно запису №8 від 17.05.2013 трудової НОМЕР_2 від 05 березня 1979 року, Позивач «Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 250-VII від 16 травня 2013 року обрана на посаду судді Печерського районного суду м. Києва безстроково. Наказ № 146-К/13 від 15.05.2013».

17.01.2023 року позивач звернулась до ТУ ДСА України в м. Києві з заявою про надання належним чином завіреної довідки про сплату страхових внесків в повному обсязі з її суддівської винагороди за 12 місяців 2010 року.

У відповіді на зазначену заяву від 16.02.2023 року №6-393/23, ТУ ДСА України в м. Києві зазначило, що управлінням здійснюється своєчасна і в повному обсязі сплата усіх обов`язкових платежів, у тому числі ЄСВ. На підтвердження цього надано копії розрахункових листів за 2010 рік.

Враховуючи вищевикладене, та з огляду на надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що період за листопад та грудень 2010 року перебування позивача на посаді судді Печерського районного суду м. Києва повинен бути зарахований до загального страхового стажу ОСОБА_1 .

За нормами частин першої, другої 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведене свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги, зважаючи на відсутність доказів щодо понесених витрат у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вмог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивач сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн, тому ці витрати слід присудити на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса; АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ПФУ в м. Києві (адреса 04053, місто Київ, вулиця Бульварно- Кудрявська, будинок 16 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (адреса 04053, місто Київ, вулиця Бульварно- Кудрявська, будинок 16 ) щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 роки 8 місяців 12 днів за період з 21.10.2003 року року по 02.09.2007 року перебування її за місцем довготривалого відрядження її чоловіка, у зв`язку з його роботою на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія та 2 місяці за період листопад, грудень 2010 року за час перебування її на посаді судді Печерського районного суду м. Києва.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві (адреса 04053, місто Київ, вулиця Бульварно- Кудрявська, будинок 16 ) здійснити зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 роки 8 місяців 12 днів за період з 21.10.2003 року по 02.09.2007 року перебування її за місцем довготривалого відрядження її чоловіка, у зв`язку з його роботою на посадах радника Представництва України при ЄС, радника Посольства України в Королівстві Бельгія та 2 місяці за період листопад, грудень 2010 року за час перебування її на посаді судді Печерського районного суду м. Києва, здійснити перерахунок пенсії з моменту призначення пенсії.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса; АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.