Справа № 360/1896/25
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

20 жовтня 2025 року м. ДніпроСправа № 360/1896/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши матеріали позовної заяви адвоката Воронка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2025 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Воронка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно;

зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагорода за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . На початку повномасштабного вторгнення позивач перебувала в місці постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 - АДРЕСА_1 .

На початку квітня 2022 року (приблизно 06.04.2022) ОСОБА_1 захворіла та в тяжкому стані була доставлена до м. Дніпро. У період з 11.04.2022 по 13.09.2022 позивач проходила лікування, під час якого перенесла операцію та в подальшому тривалий час відновлювалася і проходила реабілітацію.

20.09.2022 позивач повернулася (прибула) на територію табірного збору військової частини НОМЕР_1 , в АДРЕСА_2 , де почала виконувати обов`язки військової служби. Натомість, позивачу стало відомо, що відносно неї Слідчим відділом Волноваського РВП ГУНП в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000227 від 22.04.2022, за попередньою кваліфікацією ч. 4 ст. 408 КК України (дезертирство). Також, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у м. Краматорську проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000531 від 26.10.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби).

Обидва кримінальних провадження були закриті: постановою від 12.07.2023 кримінальне провадження № 0000227 від 22.04.2022, за ч. 4 ст. 408 КК України (дезертирство); постановою від 28.06.2023 кримінальне провадження № 0000531 від 26.10.2022, за ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби).

В подальшому у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2023, № 207, ОСОБА_1 було поновлено військову службу та дію контракту та призначено на посаду сержанта 7 запасної роти військової частини НОМЕР_1 . Також згідно зазначеного вище наказу № 207 від 26.07.2023 позивачу поновлено виплату грошового забезпечення з 03 березня 2022 року.

Позивачем було отримано грошове забезпечення, однак без нарахування додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно.

З приводу не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди позивач зверталась з відповідними рапортами до відповідача, а також на гарячу лінію Міністерства оборони України. Однак такі дії результату не принесли, внаслідок чого позивач звернулась за правничою допомогою до адвоката.

26.08.2025 адвокатом спрямовано заяву до військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно, на яку отримана письмова відповідь від 30.08.2025 про відмову у здійсненні виплати. Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року позовну заяву адвоката Воронка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без руху. Запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду: копії паспорта громадянина України, де зазначено зареєстроване місце проживання або копії паспорта громадянина України у вигляді ІD-картки із довідкою про місце реєстрації (витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання) та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 31 січня 2023 року із зазначенням підстав для поновлення строку разом з доказами поважності причин його пропуску.

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду від представника позивача 16 жовтня 2025 року надійшли копії паспорта громадянина України, витяг про місце проживання та клопотання про поновлення строку для звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якого представник позивача посилається на таке.

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2023 № 207, ОСОБА_1 поновлено військову службу та дію контракту та призначено на посаду сержанта 7 запасної роти військової частини НОМЕР_1 . Також згідно зазначеного вищезазначеного наказу № 207 від 26.07.2023, останній було поновлено виплату грошового забезпечення з 03 березня 2022 року.

Таким чином, лише після закриття кримінальних проваджень ОСОБА_1 , була поновлена на службі і почала отримувати грошове забезпечення, тобто з 26.07.2023.

Після цього позивачка звернула увагу, що їй не була нарахована додаткова грошова винагорода за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно, внаслідок чого зверталась з відповідними рапортами до відповідача та на гарячу лінію Міністерства оборони України, маючи намір врегулювання спору без звернення до суду.

Однак такі дії результату не принесли, що змусило позивачку звернутися за правничою допомогою до адвоката.

В доданому до позову акті службового розслідування наявні документи, що підтверджують зазначені обставини.

Позивачем надано лист військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2025, що підтверджує факт звернення до відповідача та отримання відмови.

Також 26.08.2025 адвокатом, в інтересах позивачки, з метою позасудового врегулювання, було спрямовано заяву до військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно. На цю заяву була отримана письмова відповідь від 30.08.2025, якою також було відмовлено у здійсненні виплати.

З огляду на вищенаведене, позивач просить суд врахувати обставини вчинення активних дій ОСОБА_1 щодо позасудового вирішення питання виплати їй недоотриманої винагороди. Крім того, ОСОБА_1 , є дійсним військовослужбовцем та продовжує виконувати обов`язки військової служби під час військового стану, що певною мірою перешкоджало їй звернутися до суду раніше.

На думку позивача, у сукупності вищезазначені обставини є поважними обставинами пропуску строку звернення до суду.

Розглянувши заяву про поновлення строку для звернення до адміністративного суду, суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 120 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Відповідно до правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22 та від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому до вимог щодо заробітної плати, які виникли до 19 липня 2022 року, відповідно до правового висновку, наведеного у пунктах 29, 33 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, а також у пунктах 21-22 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, має бути застосована частина друга статті 233 КЗпП у редакції, чинній до 19 липня 2022 року.

Починаючи з 19 липня 2022 року, - дня набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, яким частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції, законодавчо визначений тримісячний строк звернення до суду.

Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з наступними змінами) карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19) було встановлено з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у пункті 65 постанови від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 зазначено, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, Судова палата дійшла таких висновків:

якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»);

з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

З позовної заяви вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2023 № 207, ОСОБА_1 поновлено військову службу та дію контракту, призначено на посаду сержанта 7 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , а також поновлено виплату грошового забезпечення з 03 березня 2022 року.

Як зауважує позивач, грошове забезпечення їй було виплачено, проте не нарахована додаткова грошова винагорода за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 грн за повний місяць за період з березня 2022 року по січень 2023 року включно.

Отже, про своє порушене право позивач дізналась в серпні 2023 року після отримання поновленого грошового забезпечення, однак до суду звернулась лише 29.09.2025.

Враховуючи вказані вище положення статті 233 КЗпП України, судом встановлено, що строк звернення по вимогам за період з 19.07.2022 по 31.01.2023 позивачем пропущений, так як на них поширюються положення частини першої статті 233 КЗпП України в новій редакції - три місяці з дня, коли позивач дізналась або повиннна була дізнатися про порушення свого права, останнім днем для подачі позову за цими вимогами є 01.10.2023.

Таким чином, звертаючись з даним позовом до суду лише 29.09.2025, позивачем пропущено строк звернення, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

В спірних правовідносинах отримання позивачем листа відповідача від 15.05.2025, відповіді на адвокатський запит від 30.08.2025 не може бути днем, з якого позивач дізналась про порушення своїх прав, оскільки ОСОБА_1 допущено зайве зволікання щодо звернення до відповідача. Саме по собі посилання представника позивача на вказані лист та відповідь на адвокатський запит, є штучним відтермінуванням строку звернення до суду.

Суд наголошує, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про те, з яких складових воно складається, як обраховано та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Отже, з дня отримання грошового забезпечення особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання грошового забезпечення, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових грошового забезпечення звернулась до роботодавця із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від роботодавця відповіді на подану нею заяву.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, «правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки».

Тому поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що у численній практиці Верховного Суду неодноразово, зокрема, у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Посилання представника позивача на досудовий порядок врегулювання спору, суд оцінює критично, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язковості досудового врегулювання спору у правовідносинах щодо нарахування грошового забезпечення, тому вказані доводи не можуть вважатись поважною причиною пропуску строку.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 є дійсним військовослужбовцем та продовжує виконувати обов`язки військової служби під час військового стану, внаслідок чого не мала можливості своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк, суд вважає незмістовними, з огляду на таке.

Верховним Судом у постанові від 24.07.2024 у справі № 760/8560/21 зроблено наступний висновок:

«..Непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Такі висновки наведені в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 757/45756/21-ц.

Сама по собі обставина зарахування відповідача до складу Збройних Сил України не свідчить про пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставини непереборної сили.

Разом з тим, у разі доведення належними та допустимим доказами, що саме обставина перебування на військовій службі під час воєнного стану об`єктивно унеможливила виконанням ним зазначеної процесуальної дії у встановлений законом строк, тобто доведення причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням на військовій службі під час воєнного стану та пропуском строку на апеляційне оскарження, така обставина може бути визнана обставиною непереборної сили….».

Факт перебування позивача на військовій службі не підтверджує наявність обставин, що ускладнювали або унеможливлювали своєчасне звернення до суду з цим позовом (як-то, факт перебування позивача в зонах проведення бойових дій та безпосереднє залучення його до здійснення функцій із захисту держави під час дії воєнного стану в Україні у відповідний період, факт цілодобового перебування на території військової частини упродовж всього періоду пропуску строку звернення до суду або перебування позивача на лікуванні у цей же період).

Суд зауважує, що представником позивача не надано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження об`єктивної неможливості звернення до суду у визначені КАС України строки саме внаслідок перебування на військовій службі.

За відсутності документів, які свідчать про наявність безпосереднього та прямого причинного зв`язку між пропуском позивачем строку звернення до суду і несенням позивачем військової служби, вказана позивачем причина не може бути визнана судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Суд зауважує, що стосовно правовідносин за період з березня 2022 року по 18.07.2022 позивачем строк звернення не пропущено з огляду на правове регулювання згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції).

В той же час, стосовно правовідносин за період з 19.07.2022 по 31.01.2023 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Враховуючи вказані вище положення статті 233 КЗпП України, судом встановлено, що строк звернення по вимогам за період з 19.07.2022 по 31.01.2023 пропущений та представником позивача не надано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження об`єктивної неможливості звернення до суду у законодавчо визначені строки.

У зв`язку з викладеним, вказані в заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними, оскільки такі обставини не можна вважати об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Суд зазначає, що згідно ухвали від 06 жовтня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, позивач не була обмежена у праві надання доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку, передбаченого для звернення до суду.

Відтак, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про поновлення строку для звернення до адміністративного суду не містить поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом в частині вимог за період з 19.07.2022 по 31.01.2023.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність повернення позивачу адміністративного позову в частині вимог за період 19.07.2022 по 31.01.2023.

Суд звертає увагу на те, що згідно з приписами частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву адвоката Воронка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, повернути позивачу в частині позовних вимог щодо:

визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з 19.07.2022 по 31.01.2023;

зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за безпосередню участь в воєнних конфліктах з розрахунку 30 000 гривень за повний місяць за період з 19.07.2022 по 31.01.2023.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян