Справа № 520/19618/25
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 р. № 520/19618/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ольги Горшкової, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини (за не висловлення бажання продовжувати військову службу), у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю II групи, за відсутності інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, що оформлена листом вих. №40/05/10/1-3211 від 20.06.2025;

- зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини (за не висловлення бажання продовжувати військову службу), у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є військовослужбовцем та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є інвалідом ІI групи та потребує постійного стороннього догляду. За результатом розгляду рапорту відповідачем прийнято рішення «Залишити рапорт без реалізації», у зв`язку із наявністю іншого члена сім`ї, а саме сестри позивача, яка перебуває за межами України. У зв?язку із відмовою у задоволенні рапорта про звільнення з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою. Зазначає, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 по справі №520/1797/25 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 було задоволено частково, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 31 грудня 2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, з урахуванням висновків суду. Позивач вказує, що всупереч висновкам вищезазначеного судового рішення, відповідачем прийнято рішення вих. №40/05/10/1-3211 від 20 червня 2025 року було відмовлено у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби на аналогічних підставах, що були предметом судового розгляду у справі №520/1797/25.

Вважає, що рішення відповідача про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби є необґрунтованим, прийнятим за неналежної перевірки усіх дійсних обставин справи та всупереч висновкам Харківського окружного адміністративного суду, викладеним у рішенні від 15.05.2025 по справі №520/1797/25

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Вказану ухвалу суду надіслано судом відповідачу з використанням системи Електронний суд та доставлено в його електронний кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач, у встановлений судом строк, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що підставою для відмови в задоволенні вимог позивача щодо його звільнення з військової служби є той факт, що громадянин України ОСОБА_2 крім сина ОСОБА_1 , має ще доньку ОСОБА_3 . Висновки позивача про відсутність інших членів сім`ї ОСОБА_2 першого та другого ступеню споріднення, які можуть здійснювати за ним догляд, обґрунтовані виключно безпідставними твердженнями самого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і суперечать документам наданим позивачем до своєї позовної заяви. Відповідач вважає, що перебування ОСОБА_3 за кордоном не є тією обставиною, яка звільняє її від виконання її обов`язків по догляду за її батьком, адже відповідно до ст. 204 Сімейного Кодексу України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Таких доказів позивачем до суду не надано. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У період з 19.08.2025 по 12.09.2025 суддя Ольга Горшкова перебувала у відпустці, з 16.09.2025 по 20.09.2025 - у відрядженні, з 22.09.2025 по 26.09.2025 у відпустці, відтак розгляд справи відбувається з урахуванням вказаних днів.

Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1 є головним сержантом командиром 1-го відділення 3-го автомобільного взводу автомобільної роти батальйону бойового та матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Судом із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 є батьком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.57).

ОСОБА_2 має статус інваліда ІІ групи (безстроково), що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 699645 від 29 вересня 2020 року (а.с.62-63).

01.10.2020 ОСОБА_2 видано посвідчення серії НОМЕР_3 (безтермінове), що посвідчує його інвалідність II групи.

Відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії про наявність порушення функції організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданим КНП «ЦПМСД» Дергачівської міської ради від 13.09.2024, ОСОБА_2 , як інваліду II групи, було рекомендовано соціальні послуги щодо догляду вдома (а.с. 65).

25.09.2024 ОСОБА_2 було складено нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лук?яновою О.Б., заяву, якою підтвердив, що із числа військовозобов?язаних членів його сім?ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) ОСОБА_2 обрано ОСОБА_1 , який є його рідним сином (а.с. 69).

26.11.2024 Пісочинською селищною радою було складено акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 26.11.2024, згідно з яким, комісією було встановлено факт здійснення постійного догляду ОСОБА_1 за власним батьком ОСОБА_2 , як інвалідом ІІ групи, що потребує постійного догляду (а.с. 66-68).

Також, згідно з витягом №3404 від 10.10.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, позивач ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Крім того, судом встановлено, що у ОСОБА_2 від першого шлюбу є біологічна донька - ОСОБА_3 , яка, як зазначає позивач, не проживає на території України.

Відповідно до нотаріально посвідченого перекладу апостильованої заяви ОСОБА_3 від 16 грудня 2024 року, остання підтвердила, що з 2020 року постійно проживає та працює за межами України. Зокрема, ОСОБА_3 обіймає посаду вокаліста за контрактом з круїзною судноплавною компанією Cunard Line (Кунард Лайн) від 03 червня 2020 року, який поновлюється кожні 3 місяці. ОСОБА_3 підтвердила, що рідко відвідує Україну, за винятком коротких візитів до своєї матері ОСОБА_4 , а батько ОСОБА_2 , який є інвалідом І групи та потребує постійного догляду, який не в змозі забезпечити ОСОБА_3 - знаходиться на повному утриманні єдиного сина, ОСОБА_1 (а.с. 75-78).

Факт постійного проживання громадянки України ОСОБА_3 за межами території України та її періодичне (не тривале) прибуття на територію України підтверджується відповіддю вих. №19-87908/18/24-вих від 19 грудня 2024 року Державної прикордонної служби згідно якої зазначено, що у 2023 році, ОСОБА_3 перебувала на території України з 04 лютого 2023 року по 23 березня 2023 року (47 днів) та з 21 жовтня 2023 року по 25 листопада 2023 року (35 днів); у 2024 році, ОСОБА_3 перебувала на території України з 07 березня 2024 року по 21 квітня 2024 року (45 днів) та з 22 липня 2024 року по 04 вересня 2024 року (44 дні) (а.с. 79).

31.12.2024 позивачем подано рапорт про звільнення його з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є інвалідом II групи, відповідно до документів, що додано до рапорту.

За результатом розгляду рапорту позивача, відповідачем прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту про звільнення позивача зі служби, зазначивши що "...ваш рапорт залишається без реалізації". Зазначено, що відповідно до наданих позивачем документів сестра останнього, ОСОБА_3 , перебуває за кордоном. Відповідно до вимог Сімейного кодексу України: стаття 172: «Дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу»; стаття 202: «Повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги»; стаття 203: «Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю».

У зв`язку із вказаною відмовою позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 по справі №520/1797/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 було задоволено частково, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 31 грудня 2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, з урахуванням висновків суду.

Вказана судове рішення набрало законної сили 17.06.2025.

Відповідно до ст. 13 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з рішенням військової частини НОМЕР_1 вих. №40/05/10/1-3211 від 20 червня 2025 року, відповідачем було надано наступне обґрунтування для відмови у задоволенні рапорта позивача від 31 грудня 2024 року про його звільнення з військової служби: «…..відповідно до наданих вами документів ваша сестра, ОСОБА_3 - донька ОСОБА_2 , перебуває за кордоном. У наданих вами документах відсутні відомості щодо потреби ОСОБА_3 у постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я.

Також, відповідно до вимог Сімейного кодексу України: статті 172: «Дитина, повнолітні дочка, син зобов?язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу»; стаття 202: «Повнолітні дочка, син зобов?язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги»; статті 203: «Дочка, син крім сплати аліментів зобов?язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю».

Враховуючи вище викладене, ваш рапорт на звільнення залишається без реалізації.» (а.с.37-38).

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон №2232-XII.

Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до тепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Підпунктом 26 пункту 5 Додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом МОУ від 10.04.2009 № 170, визначено, що у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я подаються серед іншого: - один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки; - висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.

Поняття членів сім?ї першого та другого ступеня споріднення визначено у Податковому кодексі України (далі - ПК України). Згідно з пп. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 розділу І ПК України, членами сім?ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV ПК України вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.

Членами сім?ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV ПК України вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.

Тобто, поняття членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення включає широке коло осіб (від баб та дідів до онуків). При цьому, у випадку тлумачення умов застосування положень абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» як таких, що вимагають фізичну відсутність (не існування або смерть) всього кола вказаних осіб - виникає ситуація за якої обов`язок щодо здійснення догляду номінально покладається на особу, яка не зобов`язана або не бажає здійснювати такий догляд, а право особи, яка фактично здійснює такий догляд та у зв`язку із вказаним може бути звільнена з військової служби - не просто обмежено, а фактично нівелюється.

За подібним тлумаченням положень абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» може виникнути ситуація коли особа з інвалідністю І чи II групи, що потребує постійного догляду, має сина військовослужбовця, яким може та здійснюється такий догляд. Проте, одночасно особа з інвалідністю І чи II групи має онука старше 18 років, який фактично теж може здійснювати догляд, проте не має відповідного бажання. Як результат особа з інвалідністю І чи II групи, що потребує догляду залишається без нього, адже особа, яка може і здійснює такий догляд (умовно, син) проходить службу у Збройних Силах України та військове командування не бажає його звільняти зі служби на підставах неправильного та обмеженого тлумачення положень абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд зазначає, що положення абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» не можуть вважатись способом ухилення від служби у Збройних Силах України, адже за вказаною підставою звільняється з військової служби лише 1 (одна) особа, яка фактично і здійснює постійний догляд за особою з інвалідністю І чи II групи. При цьому, факт постійного догляду встановлюється за окремо регламентованою процедурою.

Таким чином, звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» реалізується у випадку необхідності військовослужбовцем здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, що фактично можуть здійснювати такий догляд або якщо інші члени сім?ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року по справі №380/16966/24 в якій вказано, що «... «відсутність інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-1Х...».

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач подавав рапорт про звільнення зі служби у зв`язку з необхідністю догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 699645 від 29 вересня 2020 року.

До наведеного рапорту в якості додатків було долучено, зокрема, заяву ОСОБА_3 , біологічної дочки ОСОБА_2 , яка підтверджує, що з 2020 року постійно проживає та працює за межами України, рідко відвідує Україну, за винятком коротких візитів та не в змозі забезпечити утримання свого батька.

Заява перекладена з англійської мови на українську мову та приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального Ємельяновою І.Г., засвідчено справжність підпису перекладача Слабкіна Віталія Ігоровича.

Відповідно до інформації з витяг з наявною у Базі даних щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01.01.2022 року по 19.12.2024 року громадянкою України ОСОБА_3 здійснено перетин кордону у такі періоди: у 2023 році перебувала на території України з 04 лютого 2023 року по 23 березня 2023 року (47 днів) та з 21 жовтня 2023 року по 25 листопада 2023 року (35 днів); у 2024 році перебувала на території України з 07 березня 2024 року по 21 квітня 2024 року (45 днів) та з 22 липня 2024 року по 04 вересня 2024 року (44 дні).

Суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.

Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Відповідач вважає, що перебування (проживання) особи за кордоном не звільняє її від обов`язку здійснювати утримання та догляд за батьком.

Разом з тим, слід вказати, що обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожнім у спірних правовідносинах.

Постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тобто, «здійснювати утримання за батьками» це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» це вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Судом враховано, що сестра позивача перебуває за кордоном та нею не виявлено бажання повертатися на Україну та здійснювати догляд за батьком, а тому позивач є фактично єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язана та має фактичну можливість здійснювати щоденний та постійний догляд за своїм батьком.

Суд зазначає, що абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 цього Закону № 2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи. При цьому така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).

При цьому, суд визнає необґрунтованими доводи відповідача, які викладені у відмові яка оформлена листом вих. №40/05/10/1-3211 від 20.06.2025, про результати розгляду рапорту солдата ОСОБА_1 від 31.12.2024, про те, що у наданих позивачем документах відсутні відомості щодо потреби ОСОБА_3 (сестри позивача) у постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я, оскільки, як вже зазначалося вище, згідно абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ наявність у військовослужбовця одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи - є самостійною підставою для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, незалежно від того чи така особа потребує постійного догляду.

Крім того, відповідач не встановлював об`єктивну можливість здійснення сестрою позивача фактичного догляду за ОСОБА_2 , з огляду на перебування останньої за межами України, а всупереч вказаній нормі Закону констатував лише факт наявності останньої та її перебування за кордоном, та при повторному розгляді рапорту позивача відмовлено останньому на ідентичних підставах, що вже були предметом судового розгляду у межах справи №520/1797/25.

Отже, з огляду на вказані обставини справ та приписи законодавства суд дійшов висновку про протиправності висновків відповідача щодо необхідності відмови в задоволенні рапорту позивача з підстав виключно наявності рідної сестри ОСОБА_3 .

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем у спірному рішенні не надано жодної правової оцінки наданим позивачем документам, які підтверджує необхідність постійного догляду за хворим батьком.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю II групи.

Щодо обраного способу захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини (за не висловлення бажання продовжувати військову службу), у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, суд зазначає наступне.

Суд наголошує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Вказане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні в справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. В рішенні в справі Афанасьєв проти України Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Верховний Суд у своїх постановах аналізуючи застосування принципу дискреції неодноразово наголошував, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що належним захистом прав позивача в спірних правовідносинах є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховучи викладене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю II групи.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Ольга ГОРШКОВА