Справа № 750/10016/25
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Ключковича В.Ю.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 23 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС у Чернігівській області) звернувся до суду з позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 , в якому просив прийняти рішення про затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21.01.2026.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 23 липня 2025 року позов задоволено. Затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21 січня 2026 року.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, українською мовою вільно не володіє і не може розуміти зміст процесуальних документів та юридичних термінів, які використовуються учасниками адміністративного провадження під час розгляду справи по суті. Таким чином, апелянт зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не забезпечив права ОСОБА_1 на перекладача. Також, апелянт стверджує, що суд першої інстанції не надав можливості відповідачу ОСОБА_1 скористатись належною професійною правничою допомогою.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою з приводу оформлення документів для виїзду за кордон. При цьому, апелянт стверджує, що на підтвердження наміру виїхати за межі території України, ОСОБА_1 надав копії проїзного документу, відповідно до якого, ОСОБА_1 24.07.2025 року потягом № 283 Київ -Ужгород збирався самостійно виїхати за межі території України до Німеччини з метою отримання тимчасового захисту. На переконання апелянта, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, достовірно розуміючи, що ОСОБА_1 збирається самостійно виїхати за межі території України до Німеччини, з метою створення штучних перешкод в реалізації його права та обов`язку виїхати за межі території України, у незаконний спосіб затримало ОСОБА_1 з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Також, апелянт зазначає, що обов`язковою передумовою для звернення до суду із позовом про примусове видворення є невиконання рішення про примусове повернення без поважних причин. Разом з тим, матеріали справи не містять рішення суб`єкта владних повноважень про примусове повернення відповідача. Отже, апелянт вказує, що процедура, яка передує зверненню до суду з позовом про примусове видворення, не дотримана позивачем, а тому, позовна вимога про примусове видворення відповідача задоволенню не підлягає, а відтак, не підлягає також задоволенню позовна вимога про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення.

Крім того, апелянт стверджує, що ОСОБА_1 є громадянином України в силу Закону і набув громадянство України за народженням. Також, апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 навчався в Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10; 13.06.2006 року ОСОБА_1 отримав ідентифікаційний номер; належність до громадянства України підтверджується медичними картами.

Апелянт вказує, що ОСОБА_1 має стійкі соціальні зв`язки на території України, підтримує тісні соціальні зв`язки із своєю бабусею ОСОБА_2 , своїм вітчимом ОСОБА_3 , створив власну сім`ю з ОСОБА_4 , які є громадянами України, забезпечений житлом, має постійне місце роботи.

Таким чином, апелянт вважає, що подальше тримання ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21 січня 2026 року на підставі оскаржуваного рішення суду є незаконним і направленим на незаконне позбавлення волі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2025 року. Витребувано із Деснянського районного суду м. Чернігова матеріали адміністративної справи № 750/10016/25. Продовжено строк судового розгляду на розумний термін, необхідний для отримання матеріалів справи № 750/10016/25 із суду, в якому вони зберігаються.

18 серпня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надійшли додаткові пояснення у справі, в яких підтримує позицію суду першої інстанції.

19 серпня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - Озюменка Євгена Юрійовича надійшло клопотання про розгляд справи за участю сторони, в якому просить проводити розгляд справи № 750/10016/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 23.07.2025 року по справі № 750/10016/25 провадження 2-а/750/239/25 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21 січня 2026 року, за обов`язковою участю відповідача ОСОБА_1 та його представника Озюменко Євгена Юрійовича.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року призначено справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 вересня 2025 року о 15:30 годин. Продовжено строк розгляду справи на 15 (п`ятнадцять) днів.

До Шостого апеляційного адміністративного суду від Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року заяву Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

В судовому засіданні 23 вересня 2025 року представник громадянина російської федерації ОСОБА_1 - Озюменко Євген Юрійович заявив усне клопотання, в якому просив забезпечити особисту участь відповідача - громадянина російської федерації ОСОБА_1 у розгляді справи шляхом покладення на Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області обов`язку доставити громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у задоволенні вищевказаного клопотання представника відповідача про забезпечення особистої участі відповідача у розгляді справи шляхом доставлення Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області відповідача - громадянина російської федерації ОСОБА_1 з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства до приміщення Шостого апеляційного адміністративного суду відмовлено.

В подальшому, в судовому засіданні представник громадянина російської федерації ОСОБА_1 - Озюменко Євген Юрійович заявив усне клопотання про участь відповідача - громадянина російської федерації ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Також, у зв`язку з цим, просив продовжити строк розгляду справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року клопотання представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - Озюменка Євгена Юрійовича про участь відповідача - громадянина російської федерації ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Доручено забезпечення проведення відеоконференції Чернігівському пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні за участю відповідача - громадянина російської федерації ОСОБА_1 на 30 вересня 2025 року о 15:50 год.

У зв`язку із задоволенням вищевказаного клопотання, протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року продовжено строк розгляду справи до 15 днів та відкладено розгляд справи на 30 вересня 2025 року о 15:50 год.

30 вересня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду засобами поштового зв`язку та через канцелярію суду від відповідача - громадянина російської федерації ОСОБА_1 надійшли заяви однакові за змістом про відвід суддів Вівдиченко Т.Р., Кузьмишиної О.М., Ключковича В.Ю. по справі №750/10016/25.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у задоволенні заяв громадянина російської федерації ОСОБА_1 про відвід суддів Вівдиченко Т.Р., Кузьмишиної О.М., Ключковича В.Ю. - відмовлено.

30 вересня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - Озюменка Євгена Юрійовича надійшло клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи на іншу дату та час через хворобу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Озюменко Є.Ю.

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року вищевказане клопотання представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - Озюменка Євгена Юрійовича задоволено, розгляд справи відкладено на 07 жовтня 2025 року о 15:00 год.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначенні статтею 289 КАС України.

Відповідно до частини 14 статті 289 КАС України, розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін, у тому числі може проводитися у режимі відеоконференції та з трансляцією з іншого приміщення, розташованого поза межами приміщення суду, в порядку, визначеному цим Кодексом.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року вирішено судове засідання у справі № 750/10016/25, призначене у приміщенні Шостого апеляційного адміністративного суду на 07 жовтня 2025 року о 15:00 год., провести за участі громадянина російської федерації ОСОБА_1 в режимі відеоконференції. Зобов`язано Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні забезпечити участь громадянина російської федерації ОСОБА_1 у судовому засіданні, призначеному на 07 жовтня 2025 року о 15:00 год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Також, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року призначено та залучено до участі у справі перекладача з української мови та з неї на російську мову. Роз`яснено перекладачу, що, відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 71 КАС України, перекладач має право відмовитися від участі в адміністративному судочинстві, якщо він не володіє мовою в обсязі, необхідному для перекладу, право ставити питання з метою уточнення перекладу, а також право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних із викликом до суду. Перекладач зобов`язаний з`являтися до суду за його викликом, здійснювати повний і правильний переклад, посвідчувати правильність перекладу своїм підписом на процесуальних документах, що вручаються сторонам у перекладі на їх рідну мову або мову, якою вони володіють. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області забезпечити участь перекладача в судовому засіданні 07 жовтня 2025 року о 15:00 год., яке відбудеться в приміщенні Шостого апеляційного адміністративного суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корпус 30 (зал 2, поверх 1).

Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21 липня 2025 року Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який незаконно перебуває на території України.

Перевіркою УДМС у Чернігівській області стосовно ОСОБА_1 встановлено, що він перетнув державний кордон на в`їзд в Україну в лютому 2014 року у приватних справах та проживав на території України за паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , виданого 06.08.2009, паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон не оформляв. Термін законного перебування в Україні закінчився в травні 2014 року. Із заявою про продовження терміну перебування на території України чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до міграційної служби України він не звертався. Документи які дають право на законне перебування в Україні він не оформив, тобто знаходиться в країні незаконно.

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання за частиною 2 статті 263 КУпАП від 21 липня 225 року № МЧГ 000036, 21.07.2025 працівниками УДМС у Чернігівській області було затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 в адміністративному порядку, у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП, з метою припинення адміністративних правопорушень, встановлення особи (відсутній паспортний документ для виїзду за кордон) та з`ясування обставин правопорушення (забезпечення вирішення питання примусового видворення).

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення від 21 липня 2025 року серії ПН МЧГ № 001753, громадянина російської федерації ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.ч. 1,3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150, у зв`язку з чим, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн.

Відповідно до вищевказаної постанови, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, проживав без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїзду з України після закінчення відповідного строку перебування, з 24.05.2014 року.

Також, 21 липня 2025 року, внаслідок порушення відповідачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та на підставі положень статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI, УДМС у Чернігівській області прийнято рішення № 000482 про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 з України.

ОСОБА_1 власним підписом засвідчив, що йому повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства стосовно нього прийнято рішення про його примусове видворення з України та роз`яснено порядок оскарження цього рішення.

21 липня 2025 року УДМС у Чернігівській області прийняло рішення про поміщення ОСОБА_1 до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення.

Позивач, з метою затримання відповідача задля забезпечення примусового видворення за межі території України, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства визначено в статті 3 Закону №3773-VI, відповідно до якої іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За визначенням пункту 7 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону № 3773-VI, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

За приписами ч.ч. 2-3 ст. 25 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

В силу вимог частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

У відповідності до частини 1 статті 30 Закону № 3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 31 Закону № 3773-VI, рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, керуючись положеннями частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийнято рішення від 21 липня 2025 року № 000482, яким вирішено примусово видворити з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 (а.с. 16-18).

Також, 21 липня 2025 року УДМС у Чернігівській області прийняло рішення про поміщення громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення (а.с. 19-20)

Положеннями ч.ч. 3-4 ст. 31 Закону № 3773-VI передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.

Колегія суддів зазначає, що захід у вигляді затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України не застосовується автоматично, а реалізується шляхом подання позову та за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 289 КАС України, а саме:

1) обґрунтованих підстав уважати, що іноземець (стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення) ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

2) або якщо існує ризик його (її) втечі;

3) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 11 вересня 2025 року у справі №303/5363/24.

Із позовної заяви Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області слідує, що підставою звернення до суду з позовом щодо затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України стала відсутність у громадянина російської федерації ОСОБА_1 , стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Частиною 14 статті 289 КАС України передбачено, що розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін, у тому числі може проводитися у режимі відеоконференції та з трансляцією з іншого приміщення, розташованого поза межами приміщення суду, в порядку, визначеному цим Кодексом.

Так, апелянт стверджує, що суд першої інстанції під час розгляду справи не забезпечив права ОСОБА_1 на перекладача.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 15 КАС України, судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, забезпечення учасника справи послугами перекладача є правом особи, яким вона розпоряджається на свій розсуд та за наявності потреби.

Разом з тим, як вбачається з відеозапису судового засідання Деснянського районного суду міста Чернігова від 23 липня 2025 року, у відповідь на запитання судді, громадянин російської федерації ОСОБА_1 підтвердив, що йому вручена пам`ятка про права та обов`язки, вони йому зрозумілі, також йому зрозуміла мова, якою ведеться судочинство, перекладач не потрібен (2 хв. 08 сек. - 2 хв. 36 сек. відеозапису судового засідання).

Також, із копій протоколу про адміністративне затримання № 000036 від 21.07.2025 та протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001767 від 21.07.2025 вбачається, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 власним підписом підтвердив, що він володіє українською мовою та послуг перекладача не потребує (а.с. 13-14).

Крім того, із наданих до апеляційної скарги свідоцтва про базову середню освіту серії НОМЕР_2 з додатком, атестату про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_3 з додатком, а також, табелів успішності та відвідування школи вбачається, що ОСОБА_1 отримав загальну середню освіту в Чернігівській загальноосвітній школі № 10, у якій вивчав українську мову, що також вказує на володіння відповідачем українською мовою та про відсутність потреби в послугах перекладача (а.с. 67-68, 75-76, 79-84).

З огляду на викладене, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції права відповідача на користування послугами перекладача є необґрунтованими.

Крім того, необґрунтованим є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав відповідачу можливості скористатись належною професійної правничою допомогою, оскільки, у відповідь на запитання судді першої інстанції, ОСОБА_1 повідомив, що адвокат йому не потрібен (2 хв. 26 сек. - 2 хв. 41 сек. відеозапису судового засідання).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою з приводу оформлення документів для виїзду за кордон.

При цьому, апелянт стверджує, що на підтвердження наміру виїхати за межі території України, ОСОБА_1 надав копії проїзного документу, відповідно до якого, він 24.07.2025 року потягом № 283 Київ - Ужгород збирався самостійно виїхати за межі території України до Німеччини з метою отримання тимчасового захисту.

Разом з тим, на переконання апелянта, позивач завадив громадянину російської федерації ОСОБА_1 самостійно виїхати за межі території України.

Колегія суддів зазначає, що вищевказані доводи апелянта не підтверджені належними доказами, оскільки, додана до апеляційної скарги копія проїзного документа на потяг з Києва до Ужгорода жодним чином не може бути підтвердженням наміру виїхати за межі України.

Крім того, відповідно до матеріалів справи, громадянин російської федерації ОСОБА_1 не має закордонного паспорта, який надає йому право на виїзд з України, що унеможливлює його самостійний виїзд за межі території України.

З приводу доводів апелянта про відсутність підстав для примусового видворення відповідача з території України, оскільки, обов`язковою передумовою для звернення до суду із позовом про примусове видворення є невиконання рішення про примусове повернення без поважних причин, слід вказати наступне.

Колегія суддів зазначає, що такі доводи апелянта зумовлені попередньою редакцією норми статті 30 Закону №3773-VI та стосуються ситуацій, коли уповноважені органи мали можливість прийняти рішення про примусове повернення.

Разом з тим, в силу вимог абзацу 1 частини 8 статті 26 Закону №3773-VI, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Отже, оскільки, громадянин російської федерації ОСОБА_1 не має документа, що надає право на виїзд з України, примусове повернення до нього не може бути застосоване, натомість він підлягає затриманню з метою ідентифікації, документування та забезпечення примусового видворення.

Посилання апелянта на можливість виїзду ОСОБА_1 за кордон на підставі паспорта громадянина російської федерації колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки, дію статті 2 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16.01.1997 зупинено в частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку, наведеного в Додатку 1 до цієї Угоди, згідно з Постановою КМ N 692 від 17.06.2022 - застосовується з 1 липня 2022 року

З приводу посилання апелянта на постанову Кабінету Міністрів України від 30 січня 2015 р. № 23, слід зазначити наступне.

Згідно пункту 1 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, відповідно до статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації (далі - Угода), вчиненої 16 січня 1997 р. у м. Москві, зупинити з 1 березня 2015 р. дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації.

Тобто вищевказаним нормативним актом зупинено дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди.

В свою чергу, пунктами 1 і 5 згаданого переліку передбачено паспорт громадянина України (пункт 1) та проїзний документ дитини (пункт 5).

Оскільки, вищевказані документи не мають відношення до спірних правовідносин, посилання апелянта на положення постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2015 року № 23 є необґрунтованим.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на неможливість здійснення реадмісії відповідача, оскільки, рішення про реадмісію щодо ОСОБА_1 не приймалось.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у справі № 303/5363/24, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, правовідносини у даній справі № 750/10016/25 за позовом не є подібними до тих, що мали місце у справі № 303/5363/24.

Дослідивши зазначене судове рішення Верховного Суду у справі № 303/5363/24, колегія суддів встановила, що спір у вказаній справі виник за інших фактичних обставин, оскільки, у вказаній справі мало місце визнання протиправним та скасування в судовому порядку рішення про примусове видворення громадянина рф за межі території України.

При цьому, Верховний Суд зазначив, що обставини щодо протиправності рішення про видворення відповідача можуть мати преюдиційне значення у цій справі і такі обставини можуть бути оцінені під час нового розгляду справи.

Водночас, у справі, що розглядається громадянин російської федерації ОСОБА_1 не надав суду доказів оскарження рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 21 липня 2025 року № 000482 про його примусове видворення з України.

Отже, постанова суду від 11 вересня 2025 року у справі № 303/5363/24 прийнята Верховним Судом за інших фактичних обставин справи, а тому, викладені в ній висновки не підлягають застосуванню при вирішенні спору у даній справі.

З огляду на викладене, доводи апелянта про недотримання позивачем процедури, яка передує зверненню до суду з позовом про примусове видворення є необґрунтованими.

Щодо твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 є громадянином України в силу Закону і набув громадянства України за народженням, оскільки його батько був громадянином України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Тобто, вищевказаною нормою передбачено набуття особою громадянства України за народженням у випадку, коли на момент її народження батьки або один з батьків були громадянами України.

Разом з тим, згідно наявної в матеріалах справи копії паспорта громадянина російської федерації, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Ленінград (а.с. 9).

Тобто, станом на момент народження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) його батько ще не набув громадянства України.

Таким чином, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 є громадянином України в силу Закону і набув громадянства України за народженням.

Крім того, згідно статті 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статі 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не надано будь-якого з документів, передбачених вищевказаними нормативно-правовими актами, які б підтвердили його громадянство України.

В свою чергу, надані до апеляційної скарги медичні карти не є документами, які підтверджують належність ОСОБА_1 до громадянства України.

Наявність у відповідача ідентифікаційного номеру також не підтверджує громадянство України, оскільки, згідно змісту статті 70 Податкового кодексу України, до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків вноситься інформація не лише про громадян України, але й про іноземців та осіб без громадянства.

З приводу твердження представника відповідача в судовому засіданні про те, що ОСОБА_1 на території російської федерації загрожує небезпека, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилання апелянта на отримання ОСОБА_1 освіти в Україні, колегія суддів зазначає, що це не є обставиною, яка звільняє особу від наслідків порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та дозволяє проживати в Україні без наявності для цього законних підстав.

Також, апелянтом не надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення права відповідача на сімейне життя та наявність у нього сімейних зв`язків на території України.

З приводу посилання апелянта на наявність в нього стійких соціальних зв`язків на території України, слід зазначити наступне.

Так, чинним законодавством України не передбачено виключень (в тому числі, у зв`язку з наявністю родинних відносин) із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняє особу від дотримання законодавства України.

Отже, наявність в іноземця родинних відносин із особами, які проживають на території України, не надає йому права порушувати покладені на нього обов`язки та не скасовує встановлених законом повноважень суду щодо прийняття рішення про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так у справі Jeunesse v. the Netherlands (№ 12738/10) Європейський Суд з прав людини відзначив таке: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

Враховуючи вищезазначене, оскільки, відповідач тривалий час нелегально перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство України, не має документа, що надає право на виїзд з України, а рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 21.07.2025 № 000482 про його примусове видворення з України є чинним та не оскаржувалось відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для прийняття рішення про затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21 січня 2026 року.

З приводу доводів апелянта про те, що Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області неправильно зазначено прізвище відповідача « ОСОБА_5 » замість правильного « ОСОБА_6 » представник міграційного органу пояснив, що відповідачем не надано доказів здійснення офіційного перекладу свого прізвища, водночас, в наданій апелянтом копії картки фізичної особи - платника податків прізвище відповідача зазначено « ОСОБА_5 ».

На переконання колегії суддів, вищевказані доводи апелянта не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 243, 250, 289, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 23 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Ключкович В.Ю.

Кузьмишина О.М.