Справа № 953/3474/25
Суддя: Глос М. Л.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 953/3474/25
Провадження № 2-а/953/214/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Глос М.Л.,

за участю секретаря Сороченко М.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Дягілєва О.В.

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: скасувати постанову № 6900 від 01.04.2025 року, прийняту начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 майором ОСОБА_2 , про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 17 000 грн; закрити провадження у зазначеній вище справі про адміністративне правопорушення.

Постановою № 6900 від 01.04.2025 року, прийнятою начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 майором ОСОБА_2 , ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 17000 грн. Згідно з оскаржуваною постановою ОСОБА_1 28.02.2025 року було направлено повістку № 2750435 на 13.03.2025 року о 14:00 для уточнення даних. Проте останній у вказаний день не з`явився, чим порушив вимоги абз. 2 ч. 1ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 3 п. 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, викладених у додатку 2 до порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, абз. 2 ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зазначену постанову позивач вважає незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, в обґрунтування своєї позиції посилаючись на такі обставини. Він у встановлений законом строк оновив свої військово-облікові дані і 18.10.2024 року став на військовий облік. 01.04.2025 року, коли ОСОБА_1 рухався на автомобілі у бік Харкова, його на блокпосту у селі Безлюдівка зупинили невстановлені особи у військовій формі. Ці особи повідомили позивачу про те, що він перебуває в розшуку, та викликали співробітників Мереф`янського відділу поліції, в супроводі яких ОСОБА_1 проїхав до ТЦК та СП, що розташований на АДРЕСА_1 . Працівники зазначеного ТЦК та СП вказали на необхідність доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого ОСОБА_1 без супроводу поліцейських приблизно о 18:00 того ж дня прибув у цю установу. Службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач пояснив, що вчасно уточнив військово-облікові дані і повістку про виклик не отримував. Проте доводів ОСОБА_1 працівники згаданої установи до уваги не взяли, фактичного розгляду справи про адміністративне правопорушення не проводилося, натомість через деякий час позивачу було вручено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Позивач заперечує свою винуватість у вчиненні інкримінованого проступку, звертаючи увагу на те, що повісток про виклик до ТЦК та СП до 13.03.2025 року він не одержував. Стверджує про істотне порушення встановленої законом процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оскаржувану постанову фактично прийнято без його участі і відповідач не взяв до уваги обставин, які свідчать про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. На думку позивача, наведене у постанові твердження про його щире каяття не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки він свою винуватість у скоєнні проступку не визнавав і про таке ставлення до своїх дій не зазначав.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Дягілєв О.В. позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, на які посилались в обґрунтування позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані позивачем докази, що мають істотне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Як установлено за підсумками судового розгляду, постановою № 6900 від 01.04.2025 року, прийнятою начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 , ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, за неприбуття на 13.03.2025 року о 14:00 до ІНФОРМАЦІЯ_2 за повісткою №2750435 від 28.02.2025 року.

Як зазначено у постанові, своєю бездіяльністю позивач порушив вимоги абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 3 п. 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, викладених у додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022року, абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Разом із тим, з огляду на приписи ч. 2 ст. 2 КАС України критеріями правомірності рішень і дій суб`єктів владних повноважень є, серед іншого: вчинення (прийняття) їх на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використання компетентним органом (службовою особою) повноважень з метою, з якою їх надано; обґрунтованість, тобто врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); урахування права особи на участь у прийнятті рішення.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності відповідних актів законодавець покладає на відповідача.

Крім цього, Європейський суд з прав людини згідно зі своєю усталеною практикою, з огляду на каральну і профілактичну мету адміністративних стягнень, а також їх зміст і процедуру накладення, прирівнює провадження у справах про адміністративні правопорушення до кримінальних і поширює на них гарантії справедливого судового розгляду, встановлені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема рішення у справах: Надточій проти України» від 15 травня 2008 року, п.п. 21, 22; «Лучанінова проти України», п. 39).

Виходячи з наведеного у справах про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності всі сумніви щодо винності особи у вчиненні проступку суд тлумачить на її користь.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 не подав відзиву на позов у визначений судом строк і про поважність причин цього не повідомив, суд на підставі ч.4 ст. 159 КАС України кваліфікує зазначену процесуальну поведінку відповідача суб`єкта владних повноважень як визнання позову.

Крім цього, позовні вимоги ґрунтуються на обставинах, які підтверджені поданими позивачем і дослідженими у судовому засіданні доказами, і положеннях законодавства, що регулює відповідні правовідносини.

Зокрема, за визначенням, наведеним у ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення згідно зі ст. 10 КУпАП визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала настання цих наслідків.

У розумінні ст. 11 зазначеного вище Кодексу адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, необхідними елементами складу адміністративного проступку є, зокрема:

-об`єктивна сторона, тобто конкретне протиправне діяння (дії чи бездіяльність), зміст яких розкрито у диспозиціях відповідних статей (частин статей) КУпАП;

-суб`єктивна сторона, однією зі складових якої є вина у формі умислу чи необережності.

Відсутність принаймні одного з цих елементів безумовно виключає наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення.

До завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення, як унормовано ст. 245 КУпАП, належить своєчасне, всебічне і повне з`ясування обставин кожної справи і вирішення її у точній відповідності з законом.

За приписами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також перевірити інші факти, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обґрунтованість рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності вимагає доказування наведених вище обставин передбаченими законом засобами. Як визначено у ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у передбаченому законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, документами тощо.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення згідно з ч. 2 ст. 283 КУпАП повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених під час розгляду справи, і зазначення нормативного акта, що передбачає адміністративну відповідальність за вчинений проступок.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що одним із засадничих принципів провадження у справах про адміністративні правопорушення є обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Прийняття такого рішення можливе лише за умови наявності події адміністративного проступку і складу правопорушення у діях особи, що підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами. Неприпустимим є невмотивоване притягнення до адміністративної відповідальності, що ґрунтуються на припущеннях, а не конкретних фактах. Несприятливе для людини рішення компетентного органу чи посадової особи, у тому числі про накладення адміністративного стягнення, повинно бути вмотивованим.

У ч. 3 ст. 210-1 КУпАП встановлено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Наведена норма є бланкетною, тобто відсилає до положень спеціальних нормативно-правових актів, якими встановлено правила забезпечення оборони країни, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком її громадян згідно зі ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За визначенням, сформульованим у ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року в нашій державі введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався, і оголошено про проведення загальної мобілізації.

Положеннями абзацу 2 ч. 10 ст. 1Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024року) передбачено обов`язок громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

За вимогами, наведеними в абз. 4 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3633-IX від 11.04.2024 року, громадяни України, які перебувають на військовому обліку, були зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим нормативним актом, тобто з 18.05.2024 року, уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Як унормовано у п.п. 1 п. 27 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 (далі Порядок №560), під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою:

- взяття на військовий облік;

- проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби;

- уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки);

- призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Отже, обов`язковою умовою легітимності виклику громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки є мета, що ґрунтується на вимогах спеціальних нормативно-правових актів.

Однією з таких законних цілей є уточнення військово-облікових даних, яке здійснюється у спосіб, визначений Законом України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017 року № 1951-VIII (далі Закон № 1951-VIII).

Водночас ч. 3 ст. 13 Закону №1951-VIII передбачено внесення до наведеного вище Реєстру відомостей, одержаних як від призовників, військовозобов`язаних та резервістів, так і шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього нормативного акта.

Згідно з Приміткою до ст. 210 КУпАП положення ст. 210-1цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Реєстр) персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

З огляду на викладене наявність у ТЦК та СП як органу військового управління, що забезпечує ведення Реєстру й актуалізацію його бази даних, можливості отримати необхідні відомості про військовозобов`язаного шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-телекомунікаційними системами, реєстрами, базами даних, держателями яких є державні органи, виключає адміністративну відповідальність громадянина за ст. 210-1 КУпАП, зокрема, за неприбуття за повісткою про виклик для уточнення військово-облікових даних.

За підсумками дослідження й оцінки у судовому засіданні наданих позивачем доказів суд установив такі обставини.

ОСОБА_1 оновив свої військово-облікові дані у строк, установлений в абз.4 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3633-IX від 11.04.2024 року, став на військовий облік 18.10.2024 року, 05.11.2024 року пройшов ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 , після чого матеріали було направлено на погодження до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Зазначені обставини підтверджено наданою позивачем копією військово-облікового документа № 1 з відміткою "Взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_7 18.10.2024" і довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 № 16004 від 06.11.2024 року про проходження ВЛК (а. с. 7).

Наведене дає підстави для висновку, що станом лютий-березень 2025 року ОСОБА_1 став на військовий облік у порядку, встановленому нині чинним законодавством, його персональні дані були актуалізовані і мали відображатися у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

За таких обставин відповідач не підтвердив об`єктивної необхідності виклику ОСОБА_1 на 13.03.2025року на підставі п.п.1 п.27 Порядку № 560 для уточнення даних і неможливості уточнити їх, за потреби, шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

З огляду на зазначене ІНФОРМАЦІЯ_4 не довів відсутності обставини, яка виключає адміністративну відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП згідно з Приміткою до статті 210 цього Кодексу.

Крім цього, поведінка громадянина, котрий не з`явився за викликом до ТЦК та СП, може оцінюватися як протиправна виключно за умови направлення відповідної повістки у визначений спеціальним законодавством спосіб, що дозволяє забезпечити реальну завчасну поінформованість особи про такий виклик, або ж констатувати її недобросовісну поведінку, цілеспрямовану на ухилення від прибуття до ТЦК та СП (повідомлення завідомо неправдивих відомостей щодо домашньої адреси, зміна місця проживання без актуалізації відповідних військово-облікових даних, умисне неприбуття до відділення поштового зв`язку для отримання повістки, відмова від її одержання тощо).

Згідно з п. 30 Порядку №560 повістка про виклик до ТЦК та СП може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Засобами поштового зв`язку повістка згідно з п. 34 Порядку №560 надсилається рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Відповідно до абзацу 2 п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 (зі змінами, далі Правила №270), рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК».

Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», працівник об`єкта, поштового зв`язку на підставі абзацу 4 п. 82 Правил №270 робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника.

Як передбачено у п. 41 Порядку №560, належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про її отримання, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання цього документа, а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

- день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за місцем проживання, повідомленим нею територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Отже, Порядок № 560 дійсно у певних випадках дозволяє констатувати належне оповіщення військовозобов`язаного чи резервіста про обов`язок прибути за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки навіть у разі неотримання ним повістки, проте виключно у випадках:

-відмови військовозобов`язаного чи резервіста від отримання такого документа, зафіксованої належним чином;

-повернення відповідної поштової кореспонденції, адресованої військовозобов`язаному чи резервісту, з відміткою відділення поштового зв`язку про відсутність його за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку або зазначеним особою під час оновлення військово-облікових даних.

Відповідач не надав жодних доказів:

- завчасного направлення ОСОБА_1 за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку і зазначеним ним під час оновлення військово-облікових даних, повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_5 на 13.03.2025 року о 14:00 год.;

- належного виконання працівниками об`єкта поштового зв`язку своїх обов`язків доставити відповідну кореспонденцію адресату, а в разі відсутності його за місцем проживання вкласти відповідне повідомлення у паперовій формі в абонентську поштову скриньку або направити на номер мобільного телефона;

- отримання позивачем цього документа або відмови від його отримання, зафіксованої у встановленому законом порядку, чи повернення відповідної кореспонденції з відміткою про відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання.

Зазначене не дозволяє констатувати своєчасну поінформованість позивача про виникнення у нього обов`язку прибути за викликом на 13.03.2025 року о 14:00 год., а отже і спрямованість умислу на невиконання відповідного обов`язку.

З огляду на викладене суд вважає недоведеною наявність у діях ОСОБА_1 обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину:

- об`єктивної сторони неприбуття без поважних причин до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за викликом, який був би здійснений на підставах та у порядку, встановлених законом;

- суб`єктивної сторони вини у формі умислу або необережності.

Звертає увагу суд і на те, що дотримання такого критерію правомірності постанови про накладення адміністративного стягнення, як прийняття її в установлений законом спосіб, вимагає розгляду справи про адміністративне правопорушення за визначеною КУпАП та іншими нормативними актами процедурою.

Відповідна процедура згідно зі ст. 254 КУпАП передбачає складання протоколу про адміністративне правопорушення, за винятком випадків, наведених у ст. 258 цього Кодексу. За своїм змістом протокол про адміністративне правопорушення подібний до обвинувального акта у кримінальному провадженні як документа, в якому викладається офіційне твердження уповноваженого органу держави про вчинення особою правопорушення з зазначенням фактичних обставин його скоєння, юридичного формулювання обвинувачення і правової кваліфікації діяння.

Згідно з ч. 6 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик цього органу, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки підтвердних документів про отримання особою виклику.

Отже, у разі прибуття особою за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення або ж неприбуття і відсутності у цього органу належних доказів отримання особою виклику протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210-1 КУпАП, складається на загальних підставах, визначених ст. 254КУпАП.

Оскільки відповідач не надав копій матеріалів, на підставі яких прийнято оскаржувану постанову, суд не в змозі констатувати ні складання ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до вимог ст. 254 цього Кодексу, ні наявності обставин, які б дозволяли не оформлювати відповідний документ на підставі ч. 6 ст. 258 КУпАП завчасного отримання позивачем виклику до згаданого вище органу для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення і неприбуття без поважних причин.

Крім цього, у ч. 1 ст. 268 КУпАП законодавець гарантує особі, що притягується до адміністративної відповідальності, зокрема, такі права: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, встановлені ст. 279-9 КУпАП.

За правилами, передбаченими у частині1 ст. 279-9 КУпАП, у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, але не пізніше дня розгляду справи про таке адміністративне правопорушення, особа може звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому вона перебуває на обліку, із заявою, в якій особа зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення до адміністративної відповідальності за її відсутності. Зазначена заява подається особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, особисто в письмовій формі або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.

Відповідно до частини 2 наведеної вище статті керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки протягом трьох днів після отримання такої заяви зобов`язані перевірити викладені у ній фактичні дані про визнання особою обставин правопорушення та надання нею згоди на притягнення до адміністративної відповідальності за її відсутності і з дотриманням вимог статей 247, 280, 283 цього Кодексу винести постанову у справі, у тому числі без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, на процедуру розгляду органами ТЦК та СП справ про порушення правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію поширюються встановлені ст. 268 КУпАП загальні вимоги щодо належного повідомлення особи про час і місце розгляду справи з наданням їй реальної можливості взяти участь у такому розгляді й обстоювати власну правову позицію засобами, передбаченими відповідним Кодексом. Особливостями провадження у справах цієї категорії є лише можливість звернення суб`єкта правопорушення до уповноваженої службової особи з заявою про визнання фактичних обставин проступку, винуватості у його вчиненні, згоду на розгляд справи за його відсутності і відповідно право ТЦК та СП лише за наведених обставин розглянути справу без участі правопорушника.

Відповідач не підтвердив жодними доказами належного повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, неприбуття його для участі у такому розгляді без поважних причин або ж звернення до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про визнання винуватості у вчиненні проступку і згоду на розгляд справи за його відсутності.

Крім цього, згідно з поясненнями позивача у судовому засіданні, незважаючи на добровільне його прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 01.04.2025 року, фактично розгляду справи за його участю не проводилося, натомість службові особи цього органу лише вручили йому під підпис постанову про накладення адміністративного стягнення. Будь-яких доказів на підтвердження протилежного відповідач суду не надав.

Недотримання уповноваженим органом чи службовою особою вимог закону щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення і належного сповіщення особи, що притягується до відповідальності, про час і місце розгляду справи позбавляє таку особу можливості до прийняття рішення про накладення стягнення знати, вчинення якого саме проступку їй інкриміновано, і реалізувати інші права, гарантовані статтею 268 КУпАП, зокрема, скористатися професійною правничою допомогою, взяти участь у розгляді справи, надати пояснення, заявити клопотання, подати докази і вчинити інші дії для обстоювання власної правової позиції. Зазначене нівелює процедурні гарантії права на захист і як істотне порушення норм процесуального права вже саме по собі є достатньою підставою для констатації протиправності рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.

Разом із тим, відповідач у мотивувальній частині постанови послався на щире каяття ОСОБА_1 як на обставину, що пом`якшує адміністративну відповідальність. Водночас суд звертає увагу, що щире каяття за своїм змістом становить критичну оцінку особою своєї протиправної поведінки, що передбачає визнання винуватості у вчиненні проступку. Таке ставлення правопорушника до скоєного може бути встановлене виключно безпосередньо під час розгляду справи, коли особа має можливість висловити свою позицію перед компетентним органом або службовою особою.

У судовому засіданні ОСОБА_1 категорично заперечив як сам факт розгляду відповідачем справи за його участі, так і висловлювання ним каяття, наголошуючи, що він винуватість у вчиненні проступку не визнавав і не визнає, оскільки переконаний у правомірності своїх дій. Будь-яких доказів протилежного відповідач не надав, а тому суд бере до уваги відповідні твердження позивача.

З огляду на викладене суд констатує, що наведені у постанові висновки ІНФОРМАЦІЯ_5 про щире каяття ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи.

Таким чином, оскаржувана постанова відповідача:

- є необґрунтованою по суті, оскільки прийнята без урахування обставин, що мають істотне значення для прийняття відповідного рішення;

- ухвалена з істотним порушенням установленої законом процедури, зокрема, без забезпечення участі у прийнятті рішення особи, що притягується до адміністративної відповідальності.

З огляду на викладене суд визнає постанову відповідача протиправною за критеріями, визначеними у ч. 2 ст. 2 КУпАП.

Дослідивши подані позивачем докази в сукупності, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, суд дійшов висновку про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Пунктом 3 ч. 3ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність скасування як протиправної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час вирішенні питання про розподіл судових витрат суд установив, що процесуальні витрати позивача складаються із суми сплаченого ним судового збору у розмірі 1211,20грн.

Отже, оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 77, 205, 211, 217, 241, 246, 250, 255, 257-263, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_8 про визнання протиправною і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати постанову № 6900 від 01.04.2025 року, прийняту начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 майором ОСОБА_2 , про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_1 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн.

Закрити справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за ч.3 ст.210-1 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 цього Кодексу у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_8 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції.

Суддя М. Л. Глос