Справа № 420/20952/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/20952/24
Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,

повний текст судового рішення

складено 12.11.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі №420/20952/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови у звільненні з військової служби, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

02.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд:

- визнати неправомірною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби оператора-радіотелефоніста розвідувального відділення взводу спостереження та технічних засобів розвідки розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 матроса ОСОБА_1 на підставі поданого рапорту від 07.05.2024;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення оператора-радіотелефоніста розвідувального відділення взводу спостереження та технічних засобів розвідки розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 матроса ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Не погодившись із заявленими позивачем позовними вимогами військовою частиною НОМЕР_1 до суду першої інстанції подано відзив, у якому зазначено, що ОСОБА_1 не має права на звільнення з військової служби згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі №420/20952/24 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не підтверджено перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років, що виключає можливість його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує, що на його утриманні знаходиться троє неповнолітніх дітей віком до 18 років, а тому він має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Також, позивач вказує, що судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано неправильну редакцію Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, який на час подання рапорту не був прийнятий.

У свою чергу, військовою частиною НОМЕР_1 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу у якому відповідач погоджується із викладеними Одеським окружним адміністративним судом в оскаржуваному рішенні висновками та просить залишити такий судовий акт без змін. Натомість, на думку відповідача, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи є безпідставними.

В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, судом апеляційної інстанції установлено такі обставини справи.

Зокрема, апеляційним адміністративним судом з`ясовано, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді оператора-радіотелефоніста розвідувального відділення взводу спостереження та технічних засобів розвідки розвідувальної роти.

З матеріалів справи убачається, що 08.05.2024 ОСОБА_1 на ім`я командира військової часини НОМЕР_1 подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

За наслідком розгляду такого рапорту військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 04.06.2024 №182/6542, у якій зазначено, що немає підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за приписами підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Уважаючи порушеним своє право на звільнення з військової служби позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Перелік підстав для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні. Вирішальне у досліджуваній ситуації значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Як установлено судом апеляційної інстанції, з 08.06.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Також, ОСОБА_2 має двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчать наявні у матеріалах справи копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 .

При цьому, слід вказати, що батьком таких дітей є ОСОБА_6 , а не позивач.

Приписами ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, однак стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Так, в силу положень ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, в контексті спірних відносин, позивач мав би обов`язок по утриманню неповнолітніх дітей своєї дружини, як щоб їх матір або зазначені у цій нормі особи (у разі їх наявності) з поважних причин не могли б надавати їм належного утримання.

Водночас, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що біологічних батьків звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Апеляційний адміністративний суд зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_7 , має право на участь у вихованні її дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 14.12.2023 в справі № 160/11228/23 в якій суд касаційної інстанції досліджував питання щодо застосування підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у подібних правовідносинах.

За таких підстав суд апеляційної інстанції уважає правильним висновок окружного адміністративного суду про те, що ОСОБА_1 не має право на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

При цьому, колегія суддів відхиляє довід скаржника про те, що ОСОБА_6 (батько двох неповнолітніх дітей) має заборгованість зі сплати аліментів, оскільки такі обставини свідчать про недобросовісне виконання біологічним батьком дітей обов`язку щодо їх утримання.

Є безпідставним акцентування уваги на довідку виконавчого комітету Визирської сільської ради Одеської області від 11.03.2024 №158, оскільки такий документ лише підтверджує склад сім`ї, а не утримання неповнолітніх дітей.

Не підтверджують утримання неповнолітніх дітей також акт обстеження умов приміщення від 11.03.2024 №13.

Не є юридично спроможним посилання позивача на те, що в провадженні Біляєвського районного суду Одеської області перебуває справи №496/4354/24 щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 , адже як установлено судом апеляційної інстанції ухвалою суду від 07.11.2024 позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Визирської сільської ради про позбавлення батьківських прав залишено без розгляду, у зв`язку з тим, що позивачкою подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

Апеляційний адміністративний суд погоджується із твердженням апеляційної скарги ОСОБА_1 про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, адже такий підзаконний нормативно-правовий акт прийнято уже після подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби.

Безпідставним є також посилання суду першої інстанції на приписи п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», т.я. спірним у даній справі є питання звільнення з військової служби, а не можливість призову на військову службу під час мобілізації.

Між тим, слід вказати, що посилання окружного адміністративного суду на наведені нормативно-правові акти не вплинула на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено колегією суддів, в оскаржуваному рішенні від 12.11.2024 у справі №420/20952/24 Одеським окружним адміністративним судом здійснено посилання на нормативно-правові акти, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому суд апеляційної інстанції уважає за необхідне змінити мотивувальну частину такого судового акту.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі №420/20952/24 змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі №420/20952/24 посилання на Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.

В іншій частині вимог апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі №420/20952/24 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді О.І. Шляхтицький Ю.В. Осіпов