Справа № 320/10852/23
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кузьмишиної О.М.

Ключковича В.Ю.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Міністерства фінансів України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Міністерство фінансів України звернулось до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.01.2023 № НОМЕР_1 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5 100 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.01.2023 № НОМЕР_1 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5 100 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Міністерство юстиції України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, з виконання виконавчого листа № 826/8998/18, виданого 22.06.2020 Окружним адміністративним судом міста Києва, щодо зобов`язання Міністерства фінансів України звернутися до Кабінету Міністрів України із поданням про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» із зазначенням в Додатку №6 "Міжбюджетні трансфери (базова та реверсна дотації, освіта, медична субвенції та додаткова дотація з державного бюджету місцевим бюджетом) на 2018 рік" розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на рівні (розмірі) 55 645,25 тис.грн. Апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Бюджетного кодексу України, вважаючи, що завершення бюджетного періоду 2018 року автоматично звільняє Міністерство фінансів України від обов`язку виконання судового рішення. На переконання апелянта, Міністерство фінансів України не виконало судове рішення без поважних причин, що є підставою для накладення штрафу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

30 травня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - Міністерства фінансів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року №826/8998/18 відмовлено в задоволенні позовних вимог за адміністративним позовом Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до Міністерства фінансів України, третя особа: Кабінет Міністрів України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі №826/8998/18 апеляційну скаргу Бориспільської районної державної адміністрації Київської області - задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до Міністерства фінансів України, третя особа: Кабінет Міністрів України, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства фінансів України по зміні (коригуванню) показників обсягів надходжень податку на доходи фізичних осіб до бюджету Бориспільського району Київської області за 2016 рік при визначенні розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на 2018 рік. Зобов`язано Міністерство фінансів України звернутися до Кабінету Міністрів України із поданням про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» із зазначенням в Додатку №6 «Міжбюджетні трансфери (базова та реверсна дотації, освіта, медична субвенції та додаткова дотація з державного бюджету місцевим бюджетом) на 2018 рік» розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на рівні (розмірі) 55645,25 тис.грн.

Постановою Верховного Суду України від 12 червня 2020 року касаційну скаргу Міністерства фінансів України залишено без задоволення. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року залишено без змін.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.08.2020 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 щодо виконання вищезазначеного рішення.

На постанову про відкриття виконавчого провадження, Міністерство фінансів України листом від 08.09.2020 № 13030-02-10/27512 надало відповідь про наявність підстав для зупинення вчинення виконавчих дій, лист надіслано СЕВ ОВВ 10.09.20, отримано Міністерством юстиції 10.09.2020 та зареєстровано за № 19382-26-20.

08 листопада 2022 року до Міністерства фінансів України надійшла вимога державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26.10.2022, в якій зазначено, що 10.08.2020 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження. Постановою зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та зазначено, що у встановлений строк і станом на 26.10.2022 інформація про виконання рішення суду до відділу не надходила. Про поважні причини, які перешкоджають виконанню рішення суду боржником не повідомлено.

В свою чергу, Міністерство фінансів України листом від 16.11.2022 № 13210-02-5/26962 надало відповідь на вимогу державного виконавця щодо неможливості виконати рішення суду в бюджетний період 2022 року.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 січня 2023 року ВП № НОМЕР_1 накладено на Міністерство фінансів України штраф в розмірі 5100 грн., у зв`язку з невиконанням рішенням суду. В оскаржуваній постанові зазначено, що вимога державного виконавця не виконана та станом на день винесення постанови інформація про виконання рішення відсутня.

Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII закріплено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 16 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 63 Закону №1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

За приписами частини 1 статті 63 Закону №1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частиною 2 статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) і попередження про кримінальну відповідальність.

Стаття 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, частиною першою статті 75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і встановлює новий строк виконання.

Аналізуючи наведені положення Закону № 1404-VIII в контексті цієї справи, потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону № 1404-VIII.

Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Колегія суддів звертає увагу, що за своєю природою штраф - це міра адміністративної відповідальності. Штрафи представляють собою грошові стягнення, тобто є обтяженням майнового характеру для учасників виконавчого провадження. При цьому, штрафи можуть накладатися лише за винні дії чи бездіяльність.

Як вбачається з матеріали справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавчий лист № 826/8998/18 виданий 22 червня 2020 року Окружним адміністративним судом міста Києва, зокрема, в частині зобов`язання Міністерства фінансів України звернутися до Кабінету Міністрів України із поданням про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» із зазначенням в Додатку №6 «Міжбюджетні трансфери (базова та реверсна дотації, освіта, медична субвенції та додаткова дотація з державного бюджету місцевим бюджетом) на 2018 рік» розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на рівні (розмірі) 55645,25 тис.грн. (а.с. 43).

У відповідь на вимогу державного виконавця, Міністерство фінансів України листом від 16 листопада 2022 року № 13210-02-5/26962 повідомило про неможливість виконати рішення суду (а.с. 17-18).

В зазначеному вище листі Міністерство фінансів України вказало, що рішення суду можливо було виконати лише в бюджетний період 2018 року з 01.01.2018 по 31.12.2018. В бюджетних періодах 2019, 2020, 2021, 2022 років виконати рішення суду про зобов`язання внести зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» - неможливо, оскільки бюджетний період 2018 року закінчився.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погодився з вищевказаною позицією Міністерства фінансів України та зазначив, що в рамках даного виконавчого провадження відсутній законодавчий механізм виконання такого рішення (прийняття рішення) після закінчення бюджетного періоду.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Колегія суддів зауважує, що з аналізу змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Колегія суддів наголошує, що Міністерством фінансів України не надано суду жодних доказів вчинення будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду у справі №826/8998/18.

При цьому, посилання Міністерства фінансів України на неможливість внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2019, 2020, 2021, 2022 роках, на переконання судової колегії, можуть бути предметом розгляду питання про зміну способу і порядку виконання рішення чи роз`яснення такого рішення, однак, це не може бути підставою для обґрунтування бездіяльності щодо невиконання рішення суду.

Крім того, колегія суддів враховує, що Міністерство фінансів України зверталось до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2021 року (головуючий суддя Степанюк А.Г.), в задоволенні заяви Міністерства фінансів України про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в адміністративній справі № 826/8998/18 - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, Окружний адміністративний суд міста Києва виходив, зокрема, з того, що суду не надано жодного доказу того, що боржником здійснювались реальні дії щодо виконання рішення суду. Твердження про неможливість виконання судового рішення є лише його припущенням.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позивач у встановлений строк не виконав вимогу державного виконавця, рішення суду залишається невиконаним, а тому, постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 січня 2023 року ВП № НОМЕР_1 про накладення штрафу прийнята на підставі та в межах повноважень, а тому, у задоволенні позовних вимог Міністерства фінансів України слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Судова колегія, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги Міністерства фінансів України, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову Міністерства фінансів України відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.