Справа № 620/8912/25
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року Чернігів Справа № 620/8912/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, на підставі його рапорту та наданих документів, за сімейними обставинами, а саме «виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років» у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», незаконними;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби (за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років) на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент звернення з рапортом про звільнення з військової служби від 20.04.2024). Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 13.08.2025 визнано причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з даним адміністративним позовом;прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Військовою частиною НОМЕР_2 , в межах встановленого ухвалою суду строку, подано до суду відзив на позов в якому заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначає, що відповідачем у встановлений законом строк проведено розгляд рапорту, виявлені недоліки доведені до відома Позивача (по команді), якому було запропоновано усунути їх та повторно подати документи. Відповідно до супровідного листа Військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2024 №501/3/1180 документи Позивача були повернуті до Військової частини НОМЕР_1 , у якій він на той час проходив службу. Після цього жодних належно оформлених документів від Позивача до Відповідача не надходило. Це перериває причинно-наслідковий зв`язок між діями в/ч НОМЕР_2 і «відмовою у звільненні». Отже відсутня бездіяльність чи протиправні дії з боку Військової частини НОМЕР_2 .

Військовою частиною НОМЕР_1 подано відзив на позов, в якому заперечують проти задоволення позову та вказують, що перший рапорт на звільнення з військової служби Позивачем подано 20.04.2024, під час дії редакції закону до внесення змін Законом №3633-ІХ від 18.05.2024 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (далі - Законом №3633-ІХ) у статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». На той момент закон передбачав можливість звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. За результатами розгляду рапорту Позивача командування Військової частини НОМЕР_1 , діючи в межах наданих повноважень, погодило його та направило за підпорядкованістю до Військової частини НОМЕР_2 , яка наділена повноваженнями ухвалювати остаточне рішення щодо звільнення. 18.05.2024 року набрали чинності зміни, внесені Законом №3633-ІХ, якими уточнено, що зазначена підстава для звільнення застосовується лише у разі відсутності інших осіб, зобов`язаних брати

участь у вихованні дитини. Позивачем 26.06.2024 повторно подано рапорт на звільнення з військової служби. Проте на момент повторного розгляду чинне законодавство вже не передбачало право на звільнення у подібній ситуації, оскільки у позивача є дружина мати дитини, яка має рівні права та обов`язки щодо виховання дитини з інвалідністю до 18 років, тому за результатом розгляду рапорту Відповідачем листом вих. №5672 від 27.06.2024 надано обґрунтовану відмову на підставі чинної на момент розгляду рапорту редакції Закону-№2232-ХІІ, оскільки із наданих Позивачем до рапорту документів вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб дружиною Позивача являється громадянка ОСОБА_2 , 1998 року народження, з якою він проживає разом в АДРЕСА_1 . Таким чином, догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , 2021 року народження, здійснюється дружиною, а до рапорту на звільнення від 26.06.2024 позивачем не додано документів, які передбачені Додатком, та які б підтверджували його право на звільнення за сімейними обставинами, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу, за мобілізацією, у серпні 2023 року та проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 31.08.2024, з 31.08.2024 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 .

20.04.2024 Позивач подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

За результатами розгляду рапорту Позивача командування Військової частини НОМЕР_1 погодило його та направило за підпорядкованістю до Військової частини НОМЕР_2 , яка наділена повноваженнями ухвалювати остаточне рішення щодо звільнення його зі служби.

Військова частина НОМЕР_2 розглянула рапорт позивача про звільнення його зі служби , виявила недоліки в поданих документах, та листом від 20.05.2024 №501/3/1180 повернула їх Військовій частині НОМЕР_1 на доопрацювання, оскільки медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років не засвідчений, в установленому законом порядку.

26.06.2024 позивач подав повторно рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, з доопрацьованими документами.

За результатами розгляду повторного рапорту Позивача командир Військової частини НОМЕР_1 листом від 27.06.2024 №5672 відмовив у задоволенні рапорту, оскільки із наданих Позивачем до рапорту документів вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб дружиною Позивача являється громадянка ОСОБА_2 , 1998 року народження, з якою він проживає разом в АДРЕСА_1 . Отже догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , 2021 року народження, здійснюється дружиною.

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, строк дії воєнного часу продовжувався та триває і на даний час.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Так у відповідності до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, зокрема, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 7 статті 26 Закону №2232-XII).

З матеріалів справи слідує, що 20.04.2024 позивач подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

За результатами розгляду цього рапорту Позивача командування Військової частини НОМЕР_1 погодило його та направило за підпорядкованістю до Військової частини НОМЕР_2 , яка наділена повноваженнями ухвалювати остаточне рішення щодо звільнення його зі служби.

Військова частина НОМЕР_2 розглянула рапорт позивача про звільнення його зі служби та виявила недоліки в поданих документах, а отже листом від 20.05.2024 №501/3/1180 повернула їх Військовій частині НОМЕР_1 на доопрацювання, оскільки медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років не засвідчений, в установленому законом порядку.

26.06.2024 позивач подав повторно рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, з доопрацьованими документами.

Проте за результатами розгляду повторного рапорту Позивача командир Військової частини НОМЕР_1 листом від 27.06.2024 №5672 відмовив у задоволенні рапорту, оскільки із наданих Позивачем до рапорту документів вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб дружиною Позивача являється громадянка ОСОБА_2 , 1998 року народження, з якою він проживає разом в АДРЕСА_1 . Отже догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , 2021 року народження, здійснюється дружиною.

За таких обставин суд погоджується з доводами відповідача, оскільки 18.05.2024 набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11.04.2024 №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону №2232-XII, якими уточнено, що вказана позивачем у рапорті про звільнення підстава для звільнення застосовується лише у разі відсутності інших осіб, зобов`язаних брати участь у вихованні дитини.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-III «Про охорону дитинства» встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За таких обставин Позивач не може бути звільнений з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, зокрема, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, оскільки у даному випадку є мати дитини, яка зобов`язана її виховувати.

Виходячи із зазначеного командир військової частини діяв у відповідності до норм законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними.

Крім того, в позові Позивач зазначає, що починаючи з 31.08.2024 він служить у Військовій частині НОМЕР_3 , яка на момент звернення до суду не підпорядкована Військовій частині НОМЕР_2 , а тому покладення на Військову частину НОМЕР_2 обов`язку «звільнити» Позивача є поза повноваженнями цієї військової частини, а уповноваженим органом на прийняття рішення з питання проходження служби Позивача є Військова частина НОМЕР_3 .

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ).

Суддя В.В. Падій