Справа № 160/28381/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 жовтня 2025 року Справа № 160/28381/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник С.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Самусь Аліни Андріївни до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01.10.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Самусь Аліни Андріївни до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:

- визнати противними дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого за місяць липень 2024 року у сумі 3 225,81 грн, листопад 2024 року у сумі 43 333,33 грн., грудень 2024 року у сумі 100 000 грн., січень 2025 року у сумі 100 000 грн., лютий 2025 року у сумі 92 857,14 грн.;

- визнати противними дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) основних видів грошового забезпечення (в сумі за місяць липень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року, січень 2025 року, лютий 2025): посадового окладу у розмірі 10 085,71 грн., надбавки за вислугу років 25% у розмірі 2521,43 грн., надбавку за особливості проходження служби 65% (відповідно до абз.4 пп. 1 ПКМУ №704) у розмірі 10 024,78 грн., премії (наказ МОУ №260) у сумі 50 932,84 грн.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого за місяць липень 2024 року у сумі 3225,81 грн, листопад 2024 року у сумі 43 333,33 грн., грудень 2024 року у сумі 100 000 грн., січень 2025 року у сумі 100 000 грн., лютий 2025 року у сумі 92 857,14 грн.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) основні види грошового забезпечення (в сумі за місяць липень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року, січень 2025 року, лютий 2025): посадовий оклад у розмірі 10 085,71 грн., надбавки за вислугу років 25% у розмірі 2 521,43 грн., надбавку за особливості проходження служби 65% (відповідно до абз.4 пп. 1 ПКМУ №704) у розмірі 10 024,78 грн., премію (наказ МОУ №260) у сумі 50 932,84 грн.

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , отримавши поранення 17.07.2024 року, з 18.07.2024 року по 26.02.2025 року знаходився на лікуванні у зв`язку з отриманою 17.07.2024 року мінно-вибуховою травмою з важким перебігом наслідками, що відноситься до важких травм, а також знаходився у відпустці за станом здоров`я у зв`язку з отриманою важкою мінно-вибуховою травмою під час захисту Батьківщини. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» позивач має право на нарахування та виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. на місяць, як такий, що отримав поранення 17 липня 2024 року, пов`язане із захистом Батьківщини, за всі періоди перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), всі періоди перебування у відпустці для лікування після цього ж тяжкого поранення за висновками (постановами) ВЛК. Однак, відповідно до витягу із наказу №197 від 14.07.2024 року позивачу не були нараховані та сплачені наступні основні та додаткові види грошового забезпечення позивач звертався до відповідача із відповідними рапортами про перерахунок та виплату йому основних видів грошового забезпечення та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії за час перебування на стаціонарному лікуванні (відпустках по лікуванню за хворобою) в закладах охорони здоров`я, але відповідач їх не реєстрував. У зв`язку з цим позивач був вимушений через представника-адвоката 28.04.2025 року подати запит до в/ч НОМЕР_4 з проханням надати перелік документів, який необхідний для встановлення правильності нарахування виплат позивачу (накладна відправки №440), 14.05.2025 року лист прибув до поштового відділення та був проігнорований (відповідно до інформації розміщеної на сайті Укрпошта перевірки статусу відстеження). 16.05.2025 року представником було складено скаргу до Міністерства оборони України зобов`язавши в/ч НОМЕР_4 надати відповідь на запит, який було надіслано 28 квітня 2025 року (Накладна відправки №960, отриманий лист 19.05.2025 року відповідно до рекомендованого повідомлення), але відповіді не послідкувало. 04.07.2025 року представником позивача повторно було надіслано запит до в/ч НОМЕР_4 із проханням надати копії запитуваних документів (накладна відправки №845). 05.07.2025 року прибув до поштового відділення та був проігнорований (відповідно до інформації розміщеної на сайті Укрпошта перевірки статусу відстеження). 04.07.2025 року представником позивача було надіслано запит адвоката з проханням надати відповідь на скаргу адвоката від 16.05.2025 року, яка була вручена 19.05.2025 року відповідно до рекомендованого повідомлення №960 (накладна відправки №837, вручено за довіреністю 09 липня 2025року). У відповідь на чотири звернення жодної відповіді не послідкувало. 31.07.2025 року представником позивача було направлено скаргу до Міністерства Оборони України (накладна відправки №889) з проханням: 1. Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 р. "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі 100 000 грн. пропорційно дням перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини за період з 17 липня 2024 року по 26 лютого 2025 року. 2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь період з 17 липня 2024 року по 26 лютого 2025 року. 3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 виплату в день поранення, а саме 17 липня 2024 року. 4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову одноразову грошову допомогу за тяжкість поранення. 16.08.2025 року від в/ч НОМЕР_1 надійшла відповідь №1559/12304 на скаргу представника, в якій зазначено про те, що відповідно до пункту 1 роз`яснення Департаменту соціального забезпечення порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям під час лікування від 22.04.2025 р„ грошове забезпечення виплачуються але не більше 4 місяців із дня вибуття із військової частини (крім випадків більш тривалих строків перебуванні на лікуванні передбачених чинним законодавством України). Після 4 місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплата щомісячного грошового забезпечення продовжується (поновлюється) на підставі: висновку військово-лікарської комісії; наказу командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах; разі відсутності висновку військово-лікарської комісії виплата щомісячного грошового забезпечення не здійснюється до отримання відповідного висновку та прийняття рішення (видання наказу) командиром військової частини про продовження перебування на лікуванні або до прибуття військовослужбовця у військову частину після закінчення лікування (відпуски для лікування). Оскільки станом на 24.03.2025 року не був наданий висновок ВЛК про потребу у довготривалому лікуванні (реабілітації), немає підстав для виплати грошового забезпечення за посадою та додаткової винагороди після закінчення чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні До означеної відповіді відповідач додав довідки про нараховані та виплачені види грошового забезпечення, в т.ч., із розрахунку 100 000,00 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) згідно Додатку. Тобто, суть відповіді в/ч НОМЕР_1 полягала у відмові виплатити позивачу належні йому суми на підставі того, що останнім не було надано висновок ВЛК про потребу у довготривалому лікуванні (реабілітації). З такою позицією військової частини позивач не погоджується, оскільки позивач має право на нарахування і виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. на місяць, як такий, що отримав поранення яке, пов`язане із захистом Батьківщини, за всі періоди перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), оскільки лікування пов`язане саме з отриманим поранням 17.07.024 року, та за весь період перебування у відпустці для лікування після цього ж тяжкого поранення за висновком (постановою) ВЛК, що прямо передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» і будь- яким строком така виплата не обмежена. На думку представника позивача, саме при наданні відпустки з 14.11.2024 року на лікування військова частина НОМЕР_4 не надала направлення на ВЛК про тривале лікування та не повідомила військовослужбовця, що через три дні закінчується термін безперервного лікування понад 4 місяці.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2025 року зазначена вище справа розподілена та 02.10.2025 року передана судді Пруднику С.В.

06.10.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду означену позовну заяву було залишено без руху та надано було строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

14.10.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшло сформована 14.10.2025 року через систему «Електронний суд» клопотання представника позивача Самусь Аліни Андріївни про поновлення пропущеного строкую

Аргументи даного клопотання зводяться до наступного. 14.03.2025 року відповідно до витягу з наказу №79 ОСОБА_1 було звільнено в запас за станом здоров`я на підставі постанови (висновку влк про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців). Позивач зазначає, в день коли його було звільнено (14.03.2025 року) за станом здоров`я, 24.03.2025 року частиною було фактично сплачено 91 116,97 грн. (замість 92 504, 54 грн як зазначено в довідці №165/ФЕС) однією сумою (виписка з ПриватБанку № PREB9H057GJTLIK7), що унеможливлювало на той момент ідентифікувати з яких саме нарахувань формувалась дана виплата, щоб звернутись до суду за захистом прав у тримісячний строк. У зв`язку з цим, позивач звернувся до представника за правовою допомогою, яка полягала саме в отриманні довідки про нараховані та виплачені види грошового забезпечення, в т.ч., із розрахунку 100 000,00 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) та інших документів. На запит представника стосовно надання вказаних вище документів було отримано від в/ч НОМЕР_4 пакет документів (які додані в копіях до позовної заяви) супровідний лист від 23.07.2025 року №1561/359/вих. ЗПІ. Серед отриманого пакету документів була довідка "про нараховані види грошового забезпечення" від 29.03.2025 року №165/ФЕС, яка була необхідна для прорахунку заборгованості та звернення зі скаргою до відповідача, щодо нарахування позивачу заборгованих військовою частиною грошових коштів. Якщо проаналізувати витяг за наказу №79 від 14.03.2025 року (про звільнення взапас), можна побачити, що заборгованість перед військовослужбовцем складається лише з: премії за тарифним розрядом 7 у розмірі 505 % від посадового окладу за період з 01 по 14 березня 2025 року, надбавки у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням за період з 01 по 14 березня 2025 року, надбавки за вислугу років у розмірі 25% за період з 01 по 14 березня 2025 року, грошова допомога на оздоровлення за 2025 рік у сумі 22 719, 38 грн., компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2023 рік тривалістю 23 календарних дні, компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 25 календарних днів, компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2025 рік тривалістю 5 календарних днів, одноразову грошову допомогу в розмірі 92% місячного грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби, компенсацію за невикористану додаткову відпустку тривалістю 28 календарних днів за 2024-2025 роки, за період з 28.05.2024 року - 14.03.2025 року, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік. Але жодним чином у даному витязі №79 від 14.03.2025 року на який посилається суд не йде мова про суть даного позову, яка полягає в невиплачених сумах починаючи з липня 2024 року по лютий 2025 року: додаткова винагорода, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого за місяць липень 2024 року у сумі 3225,81 грн, листопад 2024 року у сумі 43 333,33 грн., грудень 2024 року у сумі 100 000 грн., січень 2025 року у сумі 100 000 грн., лютий 2025 року у сумі 92 857, 14 грн.; основні види грошового забезпечення (в сумі за місяць липень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року, січень 2025 року, лютий 2025): посадовий оклад у розмірі 10 085,71 грн., надбавки за вислугу років 25% у розмірі 2 521,43 грн., надбавку за особливості проходження служби 65% (відповідно до абз.4 пп. 1 ПКМУ №704) у розмірі 10 024,78 грн., премію (наказ МОУ №260) у сумі 50 932,84 грн. Таким чином, позивач дізнався про порушення свого права саме 16.08.2025 року, коли від в/ч НОМЕР_1 надійшла відповідь №1559/12304 на скаргу представника, в якій зазначено, що станом на 24.03.2025 не був наданий висновок ВЛК про потребу у довготривалому лікуванні (реабілітації), тому немає підстав для виплати грошового забезпечення за посадою та додаткової винагороди після закінчення чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні. Отже, представник позивача вважає, що кінцевим строком для звернення позивачем до суду за захистом своїх прав є 16.11.2025 року, тобто тримісячний строк з дати коли позивач дізнався, що належні йому суми не будуть виплачені відповідачем.

Відтак, представник позивача просить суд: 1. Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 2. Поновити пропущений строк на подання позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Розглянувши клопотання представника позивача, дослідивши доводи клопотання та надані до позову докази, слід дійти до наступного.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні від 12 липня 2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Єдиний виняток з цього правила, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).

Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23.

Зокрема, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи правову природу спору в розглядуваній справі, виходила з того, що вимоги, зокрема: про визнання протиправною бездіяльності ВРП, яка полягає в невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року на підставі частини другої статті 235 КЗпП України; про визнання протиправною бездіяльності ВРП, яка полягає в невиплаті середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень за період з 05 листопада 2021 року по 13 травня 2023 року на підставі статті 236 КЗпП України; про стягнення відповідних сум, є спором щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати, тобто спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці особи, яка перебувала на публічній службі, а тому при вирішені питання про строки звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору застосуванню підлягають норми статті 233 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року застосовується частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, унесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 19 липня 2022 року по 13 травня 2023 року застосовується частина перша статті 233 КЗпП України, у редакції, що діє з 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом ARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою XIX (зокрема, пунктом 1, який передбачає продовження строків, визначених статтею 233 на строк дії карантину).

На момент внесення цих змін стаття 233 КЗпП України передбачала тримісячний строк звернення за вирішенням трудового спору [з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права]; місячний строк [з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки] у справах про звільнення та річний строк [з дня виявлення заподіяної працівником шкоди] для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Отже, приймаючи указаний Закон, законодавець мав на меті не допустити порушення прав працівників і роботодавців, які могли б мати місце у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, та забезпечити суб`єктам права можливість звернутися до суду із трудовими спорами(у тому числі, спорами про звільнення) та зі спорами про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації протягом дії карантину.

Водночас, на момент внесення цих змін, стаття 233 КЗпП України діяла у редакції, яка передбачала можливість звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23.

Судова палата зазначила, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Повертаючись до клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання позивачем під час виключення його зі списків особового складу військової частини письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Разом з тим, з наданих до матеріалів позовної заяви доказів убачається, що представник позивача звертався до відповідача із запитом від 28.04.2025 року про надання завірених документів та надання детальної інформації щодо розшифровки сум; із скаргою від 16.05.2025 року до Міністерства оборони України про надання завірених документів та надання детальної інформації щодо розшифровки сум; із повторним запитом 04.07.2025 року про надання завірених документів та надання детальної інформації щодо розшифровки сум; із запитом від 04.07.2025 року про надання відповіді на скаргу адвоката від 16.05.2025 року, яка була вручена 19.05.2025 року; із скаргою від 31.07.2025 року до Міністерства оборони України про нарахування та виплати додаткової винагороди, заробітної плати, виплати в день поранення, додаткової одноразової грошової допомоги за тяжкість поранення.

Листом від 16.08.2025 № 1559/12304 військова частина НОМЕР_1 на скаргу представника позивача Бобкович А.А. повідомила про те, що оскільки станом на 24.03.2025 року не був наданий висновок ВЛК про потребу в довготривалому лікуванні (реабілітації), не має підстав для виплати грошового забезпечення за посадою та додаткової винагороди після закінчення чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні. Також відповідач додав довідки про нараховані та виплачені види грошового забезпечення, в т.ч., із розрахунку 100 000 грн. у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) згідно Додатку.

Таким чином, початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову в даному випадку слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом отримання відповіді відповідача від 16.08.2025.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2025 року у справі № 460/21394/23.

З даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 01.10.2025.

Ураховуючи наведені положення норм права та висновки Верховного Суду, слід дійти висновку, що строк на звернення до суду з цим позовом позивач не пропустив.

При цьому, варто зазначити, що положеннями статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Положеннями частини першої статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (частина перша, частина четверта статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України).

Разом з тим в контексті розгляду питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», згідно з якою, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання необхідно звертати увагу на обставини справи.

У справі «Bellet v. Fгаnсе» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2024 року у справі №500/7140/23 з подібними правовідносинами, скасовуючи ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року щодо залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, серед іншого, зазначив, що судами не було досліджено питання коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права при зверненні до суду 02 листопада 2023 року із позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 грудня 2022 року.

Беручи до уваги норми Конституції України, а також враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, спрямовану на ефективний доступ особи до суду для захисту її порушеного права, з метою недопущення обмеження права позивача на судовий захист, суд вважає, що причини пропуску строку звернення позивача з даною позовною заявою до адміністративного суду є поважними, а тому, пропущений процесуальний строк звернення до суду необхідно поновити.

Відтак, в установлений строк ухвалою суду від 06.10.2025 року про залишення позовної заяви без руху, позивач усунув недоліки позовної заяви.

При вирішення питання щодо відкриття провадження в адміністративній справі та призначення її до розгляду суд виходить з такого.

Позовна заява відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

За змістом норм ч. 1, 2 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Пунктом ч. 4 ст. 12 цього Кодексу визначено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Поряд з цим, згідно п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Також нормами ч. 2 і 3 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, зміст якої відповідає змісту ч. 4 цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, суд вважає, що подана до суду позивачем позовна заява підлягає до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження згідно частини 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України.

З матеріалів адміністративного позову порушень строків, передбачених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається.

Підстав для її повернення або відмови у відкритті провадження у справі не має.

Керуючись статтями 121-122, 171, 257, 260, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою.

Прийняти до свого провадження позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Самусь Аліни Андріївни до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та відкрити провадження в адміністративній справі.

Призначити справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду з 18 листопада 2025 року за адресою: 49089, м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, 4, зала судових засідань № 1.

Здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею С. В. Прудником.

Витребувати у військової частини НОМЕР_1 :

- письмові та вмотивовані пояснення щодо нарахування (не нарахування та виплати (невиплати) ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого за місяць липень 2024 року у сумі 3225,81 грн, листопад 2024 року у сумі 43 333,33 грн., грудень 2024 року у сумі 100 000 грн., січень 2025 року у сумі 100 000 грн., лютий 2025 року у сумі 92 857,14 грн.;

- письмові та вмотивовані пояснення щодо нарахування (не нарахування та виплати (невиплати) ОСОБА_1 основних видів грошового забезпечення (в сумі за місяць липень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року, січень 2025 року, лютий 2025): посадовий оклад у розмірі 10 085,71 грн., надбавки за вислугу років 25% у розмірі 2 521,43 грн., надбавку за особливості проходження служби 65% (відповідно до абз.4 пп. 1 ПКМУ №704) у розмірі 10 024,78 грн., премію (наказ МОУ №260) у сумі 50 932,84 грн.

Витребувані судом докази слід подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (; ) ) у строк до 18 листопада 2025 року.

Суд попереджає військову частину НОМЕР_1 про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.

Роз`яснити відповідачу їх право на подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів, а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу, протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Повідомити сторін, що відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення та пояснення повинні відповідати вимогам частин другої-четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснювати розгляд (формування та зберігання) справи у змішаній (паперова та електронна) формі.

Інформацію щодо адміністративної справи учасники даної справи можуть отримати на офіційному порталі судової влади України у мережі Інтернет (веб-адреса сторінки: http://adm.dp.court.gov.ua/sud0470/gromadyanam/csz/).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник