Справа № 640/24169/21
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ВСТАНОВИВ:
На виконання Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення", Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, судові справи передано Івано-Франківському окружному адміністративному суду.
05.03.2025 дана справа надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду та здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті з порушенням чинного законодавства України, оскільки відповідачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про отримання позивачем інвестиційного прибутку в сумі 580201,00 грн, який би підлягав оподаткуванню.
В матеріалах справи міститься відзив на позов згідно якого представник ГУ ДПС у м. Києві вказав, що позивачем в 2017 році отримано інвестиційний дохід від продажу простих іменних акцій ТОВ «Укрелектроапарат» в розмірі 2665169,45грн.За результатами перевірки встановлено, що позивачем не надано підтверджуючих фінансових документів щодо понесених витрат при придбанні інвестиційного активу у фізичних осіб на суму 399035,00 грн. та не підтверджено отримання та подальший продаж позивачем цінних паперів згідно заявок та угод від 15.07.2003 та від 21.07.2003. На підставі викладеного визначено завищення позивачем інвестиційних витрат на суму 580201,00 грн. Оскільки позивачем не надано ні суду, ні відповідачу в ході проведеної перевірки доказів, які б належним чином підтверджували витрати на придбання цінних паперів при розрахунку інвестиційного прибутку для його відображення у декларації відповідачем правомірно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення. В задоволенні позову просить відмовити (т. 2 а.с.1-13, 42).
В матеріалах справи міститься відповідь на відзив, згідно якої представник відповідача не погодився з аргументами відповідача (т.2 а.с.30-34).
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши та оцінивши докази, судом встановлено наступне.
Як встановлено судом з матеріалів справи, на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп.78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст.. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України та наказу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 12.02.2020 №1532 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 , проведена документальна позапланова невиїзна перевірка щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (т. 1 а.с. 25).
За результатами проведеної перевірки складено акт від 28.02.2020 №569/26-15-42-04-30/ НОМЕР_1 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді інвестиційного прибутку платника податків фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (т. 1 а.с. 7-20).
Відповідно до висновків Акту перевірки встановлені порушення позивачем:
пп. «а» п. 176.1 ст. 176, п.44.1, п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;
пп. 168.2.1 п. 168.2, пп. 168.1.3 п. 168.1 ст. 168 Кодексу, з урахуванням вимог пп. 164.2.9 п. 164.2 ст. 164, пп. 170.2.6 п. 170.2 ст. 170 Кодексу, не задекларовано дохід у вигляді інвестиційного прибутку (доходу) в сумі 580201,00 грн. та не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік в сумі 104436,18 грн з отриманого такого доходу;
пп. 1.2, пп 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ «Перехідних положень» Податкового кодексу України, ненараховано, неутримано, та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 8703,02 грн., з отриманого доходу у вигляді інвестиційного проекту.
Водночас, згідно даних перевірки сума оподатковуваного інвестиційного доходу після врахування витрат 893011,64грн., сума податку, яка підлягає сплаті платником самостійно даних перевірки 160742,10 грн.
Як вбачається зі змісту Акту перевірки, позивач в додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік задекларував витрати на придбання акцій простих бездокументарних іменних в сумі 2352358,81 грн., але на перевірку були надані документи, що підтверджують фактично понесені витрати позивача на суму 1772157,81 грн.
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання спірних правовідносин викладене у Податковому кодексі України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Згідно пп. 164.2.9 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включаються, зокрема, інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.
Порядок оподаткування інвестиційного прибутку регламентується п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України.
Згідно пп. 170.2.2 п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу з урахуванням курсової різниці (за наявності), та його вартістю, що визначається із суми документально підтверджених витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4-170.2.6 цього пункту (крім операцій з деривативами).
Відповідно до пп. 170.2.6 п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України, до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.
Загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного (податкового) року, зменшена на суму інвестиційних збитків, понесених платником податку протягом такого року.
Згідно з пп. 170.2.1 п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік, за результатами якого платник податку зобов`язаний подати річну податкову декларацію, в якій має відобразити загальний фінансовий результат (інвестиційний прибуток або інвестиційний збиток), отриманий протягом такого звітного року.
Пунктом 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України визначені обов`язки платників податку, зокрема платник податку зобов`язаний вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку та отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку.
Статтею 36 Податкового кодексу визначено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Враховуючи, що станом на час проведення перевірки позивач в повному обсязі не підтвердив належними первинними документами наявність витрат на придбання інвестиційного активу, то такі витрати (непідтверджені) не підлягають врахуванню при визначенні інвестиційного прибутку платника.
Щодо долучених позивачем до матеріалів справи договорів суд зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, а відтак не може слугувати належним документальним підтвердженням дійсного вчинення дій у процесі його виконання (зокрема, перерахування коштів учасником договору в рамках виконання своїх договірних зобов`язань).
З 03 серпня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів», яким, зокрема, встановлено військовий збір.
Відповідно до пп. 1.1 п. 16 -1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками військового збору є особи визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України.
Згідно з п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Згідно п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, а саме загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються, зокрема, інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.
Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Враховуючи, що податковим органом встановлено, що у 2017 році позивачем завищено витрати на придбання інвестиційного доходу у сумі завищення позивачем інвестиційних витрат на суму 580201,00 грн., які не підтверджені документально, позивач повинен був нарахувати та перерахувати військовий збір в сумі 8703,02 грн. (1,5% від суми доходу).
У відповідності до п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.
Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
У відповідності пунктів 1 та 2 даного Порядку цей Порядок поширюється на фізичних осіб платників податків (далі платники податків), які отримують доходи та відповідно до розділу IV Податкового кодексу України (далі Кодекс) зобов`язані подавати податкову декларацію про майновий стан і доходи (далі декларація) та/або мають право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку, крім осіб, які перебувають на податковому обліку як самозайняті особи.
Цей Порядок розроблено відповідно до положень Кодексу, згідно з підпунктом «а» пункту 176.1 статті 176 розділу IV якого платники податків ведуть облік у Книзі обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.
Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що Книга обліку та реєстр документів (за наявності) знаходяться у платників податків та повинні надаватись контролюючим органам на їх вимогу.
Таким чином, обов`язок позивача щодо ведення та надання контролюючому органу Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу встановлений п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України та Порядком ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 23.06.2017 № 591.
Водночас, представник позивача, зазначає про відсутність у позивача обов`язку ведення Книги доходів та витрат, встановленого Податковим кодексом України, оскільки такий обов`язок встановлений ст. 177 Податкового кодексу України для фізичних осіб-підприємців.
Суд зазначає, що такий висновок представника позивача є хибним, оскільки Книга обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Книга обліку доходів і витрат для фізичних осіб-підприємців це дві різні форми обліку, які використовуються різними категоріями платників податків і мають різні цілі.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Григорук О.Б.