Справа № 160/32322/24
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2025 року м.Дніпросправа № 160/32322/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Головко О.В., Малиш Н.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі № 160/32322/24 (суддя Боженко Н.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до частини 6 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю внаслідок нещасного випадку на виробництві чоловіка ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхову виплату відповідно до частини 6 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю внаслідок нещасного випадку на виробництві чоловіка ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що відповідач при повторному розгляді заяви позивача безпідставно відмовив у призначенні одноразової допомоги у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 04.09.2024 року №-2024-3, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого згідно заяви від 05.01.2024 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу сім`ї потерпілого згідно заяви від 05.01.2024 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує, що згідно копії паспорта НОМЕР_1 місцем проживання померлого ОСОБА_2 з 06.11.2017 вказана адреса АДРЕСА_1 , а місце проживання ОСОБА_1 станом на 12.02.2021 (дані паспорту НОМЕР_2 ) зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 . Отже, реєстрація не співпадає. Звертає увагу, що Пенсійний фонд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку акту проживання фізичної особи від 19.10.2022 та робити висновки що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю разом з чоловіком на день його смерті, вела спільний побут тощо. Вважає, що це є виключно прерогативою суду. Враховуючи вищезазначене, відповідачем при повторному розгляді заяви про призначення страхової виплати у зв`язку з смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві рішенням № 2024-3 від 04.09.2024 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги, у зв`язку із відсутністю документу, який підтверджує проживання ОСОБА_1 разом з чоловіком однією сім`єю на день його смерті.

Позивач своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб від 04.12.2015 року серії НОМЕР_3 позивач та ОСОБА_2 04.12.2015 року уклали шлюб.

Згідно свідоцтва про народження від 19.04.2017 року серії НОМЕР_4 позивач та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про смерть від 15.02.2021 року серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09 квітня 2021 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено (12.04.2021 року затверджено) Акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.02.2021 року о 12:50 год №6 (далі Акт розслідування).

Згідно акту розслідування потерпілим є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , він загинув в зв`язку з обвалом породи у шахті. Основними причинами нещасного випадку визнано: неконтрольоване відшарування гірничої маси, порушення технології зведення кріплення господарського орта та неналежного одягнення запобіжного поясу. Основна причина: порушення технологічного процесу.

Нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Члени комісії мали зустріч з ОСОБА_1 , дружиною потерпілого для роз`яснення її прав, які виникли у неї у зв`язку з настанням нещасним випадком.

Відповідно до акту про проживання від 19.10.2022 року, складеного сусідами квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 з 2015 року та до дня смерті постійно проживав по вищевказаній адресі.

Рішенням відповідача від 15.01.2024 року №ЕОС позивачу відмовлено у призначенні страхової виплати у зв`язку зі смертю годувальника з посиланням на розбіжність в адресі проживання згідно паспортів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року у справі №160/4589/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № від 15.01.2024 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.01.2024 року про призначення страхової виплати у зв`язку із смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду, наведених в даному рішенні.

Рішенням відповідача від 04.09.2024 року № -2024-3 позивачу відмовлено у призначенні допомоги на сім`ю у зв`язку із відсутністю документу, який підтверджує проживання ОСОБА_1 разом з чоловіком однією сім`єю на день його смерті.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначені допомоги, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року №1105-XIV (далі Закон №1105-XIV) у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закон №1105-XIV Фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного кримінального правопорушення, що призвів до настання страхового випадку.

Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат затверджено постановою Правління фонду соціального страхування України від 19.07.2018 року №11 (далі Порядок).

Згідно п. 5.1. Порядку для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються:

заяви (колективна чи індивідуальні), для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою;

копії паспорта;

копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого);

довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна співпадати з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з частиною шостою статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, врегульовуються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV (далі Закон №1382-IV).

Відповідно до статті 2 Закону №1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Положеннями статті 3 Закону №1382-IV також встановлено, що:

- вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;

- місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Згідно з ч.10 ст.6 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Конституційний Суд України в рішенні від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019, на підставі системного аналізу положень Закону № 1382-IV, який за його преамбулою відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, дійшов висновку, що Закон № 1382-IV не передбачає можливості обмеження права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання людини залежно від реєстрації її місця проживання або постійного проживання у певному населеному пункті.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Частиною першою статті 56 Сімейного кодексу України також встановлено, що дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

З огляду на вищезазначене, враховуючи передбачену можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення Цивільного кодексу України та Закону № 1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, в контексті правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів наголошує, що зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.

Конституційний суд України в абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016 також вказав, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Встановлена Порядком обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві.

При цьому Закон №1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.

Порядок № 11 є підзаконним нормативно-правовим актом, що прийнятий Фондом соціального страхування на виконання вимог пункту 8 частин першої статті 7 Закону № 1105-XIV.

Всі підзаконні нормативно-правові акти мають відповідати Конституції України, законам, чинним міжнародним договорам України, підзаконним нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та узгоджуватися між собою, а норми права, що містяться у нормативно-правовому акті, не мають містити норм, що не відповідають Конституції України та мають відповідати нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Додатково слід звернути увагу, що з 23 березня 2023 року у зв`язку із набранням чинності постановою Правління Пенсійного фонду України від 26 січня 2024 року № 4-1, якою затверджено Порядок призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, Порядок № 11 втратив чинність. При цьому, дискримінаційних умов, які стосуються обов`язковості однакового зареєстрованого місця проживання усієї родини, положеннями нового Порядку № 4-1 не передбачено.

В даному випадку, відповідач відмовив у призначенні позивачу спірної виплати з підстави, яка законодавством не передбачена, фактично повторивши порушення, констатоване в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 у справі №160/4589/24.

Змінений виклад підстави для відмови, окрім того що законодавством не передбачений, суперечить наведеним вище нормативним положенням, оскільки позивач була членом сім`ї померлого в силу статусу його дружини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 04.09.2024 року №-2024-3, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого згідно заяви від 05.01.2024, є протиправним та підлягало скасуванню.

Колегія суддів також погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу сім`ї потерпілого згідно заяви від 05.01.2024, оскільки відповідач вже двічі реалізував наявні у нього повноваження щодо прийняття рішення, такий спосіб забезпечить ефективний захист прав позивача та остаточне вирішення спору.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє обґрунтованість рішення в цій частині.

Судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З урахуванням результату апеляційного перегляду підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції, відсутні.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі № 160/32322/24 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя О.В. Головко

суддя Н.І. Малиш