Справа № 580/4512/23
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4512/23 Головуючий у 1-й інстанції: Трофімова Л.В.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Файдюка В.В., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Григор`єва С.О.,

представника відповідача Цюпка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: орган опіки та піклування виконавчого комітету Христинівської міської ради, Відділ освіти, культури, молоді та спорту Христинівської міської ради, Служба у справах дітей Христинівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_4 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач/ВЧ НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльність командування ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 , який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, під час воєнного стану, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії;

- зобов`язання командування ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення, яким на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснити дії щодо звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , який проходить військову службу за призивом під час мобілізації, під час воєнного стану, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ним подано рапорт про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною, що підтверджується медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. Відповідно до листа начальника відділення персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 від 30 травня 2023 року № 217-503 ОСОБА_1 повідомлено, що з огляду на відсутність можливості достеменно встановити наявність або відсутність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за його дитиною, у задоволені рапорту по суті немає підстав. Позивач вважає бездіяльність відповідача, яка полягає у його не звільненні з військової служби за сімейними обставинами протиправною та такою, що порушує його право на гарантований державою порядок проходження військової служби.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року, в позові відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що грошова допомога особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу оформлена на матір - ОСОБА_2 . Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за хворою дитиною.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року скасовано, а справу № 580/4512/23 направлено на новий судовий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

Повертаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій передчасно відмовили в позові, оскільки не дослідили належним чином увесь масив доказів, поданих разом із рапортом від 18 травня 2023 року, і не співвіднесли їх саме з моментом прийняття спірної відмови від 30 травня 2023 року. Натомість поклалися на пізніші листи органів соцзахисту за липень-серпень 2023 року, які не підтверджені актом обстеження та не знімають сумнівів щодо фактичного догляду. Касаційний суд звернув увагу, що підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містить дві самостійні альтернативні підстави для звільнення, а саме: утримання повнолітньої дитини з інвалідністю I (або II) групи або необхідність постійного догляду за хворою дитиною, підтверджену висновком МСЕК/ЛКК. Ці підстави суди не розмежували і не оцінили крізь призму наданих документів, зокрема висновку ВЛК від 10 травня 2023 року № 94, довідки МСЕК, витягу про зареєстрованих осіб тощо. Суди також не з`ясували належно, чи доведена наявність інших осіб, здатних забезпечити постійний догляд, і на яких допустимих доказах ґрунтується така позиція відповідача. Справу направлено на новий розгляд із вказівками ретельно перевірити спірні правовідносини, оцінити докази саме в розрізі моменту відмови та застосувати підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу`з урахуванням принципу верховенства права.

При новому розгляді рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів порушення свого суб`єктивного права саме діями/бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 у травні 2023 року: поданий 18 травня 2023 року рапорт містив документи без відомостей про інших членів сім`ї, здатних здійснювати догляд, а лист від 30 травня 2023 року № 217-503 лише повідомив про необхідність такого підтвердження й не є владним індивідуальним актом. Доказів реагування позивача на цю вимогу у розумний строк немає. Додатково встановлено, що з 18 червня 2023 року позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та визначено нове місце служби (ВЧ НОМЕР_2 ), накази про переведення не оскаржені, звернень з рапортом про звільнення за сімейними обставинами за місцем фактичного проходження служби ( НОМЕР_2 / НОМЕР_3 / НОМЕР_4 ) не подано, а відтак обраний спосіб захисту спрямований до неналежного суб`єкта. Рішення Христинівського райсуду про опікунство та інші пізніші обставини виникли/встановлені вже після спірної відмови й не можуть ретроспективно свідчити про її протиправність на дату 30 травня 2023 року. Навпаки, наявні довідки органів соцзахисту вказують на участь матері у догляді.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив підпункт «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та безпідставно відмовив у задоволенні позову, не врахувавши імперативний характер цієї норми. Наголосив, що зазначена норма не передбачає додаткових умов чи критеріїв для звільнення військовослужбовця, окрім наявності факту необхідності здійснення постійного догляду за хворою дитиною, що підтверджується медичним висновком, а тому командування зобов`язане було прийняти рішення про його звільнення з військової служби. Командування військової частини протиправно ототожнило підстави для звільнення осіб, які проходять службу за контрактом, та тих, хто призваний під час мобілізації, чим фактично звузило його право на звільнення. Крім того, рапорт містив усі необхідні документи, зокрема висновок медико-соціальної експертної комісії про інвалідність дитини І групи та потребу постійного стороннього догляду, однак відповідач безпідставно не прийняв рішення, переклавши обов`язок доказування на самого позивача. У скарзі також звертається увага на те, що суд першої інстанції не врахував принцип презумпції правомірності вимог суб`єкта звернення та верховенства права, закріплені в статтях 6 і 8 КАС України та практиці Верховного Суду. На думку апелянта, суд фактично підмінив собою дискреційні повноваження компетентного органу та неправомірно досліджував обставини, які не є предметом спору, а саме можливість здійснення догляду іншими членами сім`ї. Наголошено, що суд першої інстанції проігнорував усталену правову позицію Верховного Суду (зокрема постанови від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23 та від 28 травня 2024 року у справі № 580/4373/23), якою визначено, що підпункт «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має імперативний характер і не допускає додаткових перевірок або дискреційних рішень з боку органів військового управління.

У відзиві на апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 підтримала рішення суду першої інстанції, просила залишити його в силі. Зазначила, що на момент звернення позивача з рапортом 18 травня 2023 року командування військової частини розглянуло подані документи та листом від 30 травня 2023 року повідомило про відсутність правових підстав для звільнення, тому бездіяльності з боку частини не було. Наказом командира ВЧ НОМЕР_5 від 12 червня 2023 року № 306-РС позивача було звільнено з посади у ВЧ НОМЕР_1 та призначено до ВЧ НОМЕР_2 , а 18 червня 2023 року наказом № 174 його виключено зі списків особового складу частини та направлено для подальшого проходження служби. Відтак, починаючи з цієї дати, позивач не є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , тому в її командира відсутні повноваження ухвалювати рішення про звільнення. Крім того, 19 червня 2023 року позивач самовільно залишив розташування військової частини, що підтверджено внесенням відомостей до ЄРДР № 0000228 за частиною четвертою статті 408 КК України. Позивач цього не заперечує та у суді першої інстанції визнав, що залишив частину й перебуває вдома. ВЧ НОМЕР_1 послалася на частину другу статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якою військова служба таких осіб призупиняється з моменту внесення даних до ЄРДР, а поновлення можливе лише за наявності виправдувального вироку, закриття провадження або звільнення від кримінальної відповідальності. Тому прийняття рішення про звільнення можливе лише після поновлення військової служби, тобто після прибуття позивача до найближчого батальйону резерву - ВЧ НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 .

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Позивач та треті особи, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

07 жовтня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Задояним Юрієм Вікторовичем за допомогою підсистеми «Електронний суд» подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних засобі зв`язку, яке обґрунтоване віддаленістю суду від місця перебування.

Ухвалою судді Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Задояного Юрія Вікторовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та вирішено судове засіданні у справі № 580/4512/23 проводити 14 жовтня 2025 року о 14 год. 45 хв. в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

13 жовтня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Задояним Юрієм Вікторовичем за допомогою підсистеми «Електронний суд» подано повторне клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому просив забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції через Христинівський районний суд Черкаської області, оскільки за місцем перебування представника відсутнє стабільне інтернет-з`єднання, що унеможливлює участь у засіданні з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою судді Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року відмовлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Задояному Юрію Вікторовичу у задоволенні клопотання про проведення в режимі відеоконференції через Христинівський районний суд Черкаської області, оскільки таке клопотання надійшло менш як за п`ять днів до судового засідання та без доказів надсилання заяви іншим учасникам справи.

Цього ж дня, від ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, в якій він просить забезпечити його участь у судовому процесі особисто та через уповноважених представників: адвоката Задояного Юрія Вікторовича на підставі ордера; фізичну особу ОСОБА_3 на підставі довіреності. Заяву мотивує наявністю у нього права особисто брати участь у процесі та користуватись допомогою представників. Зазначив, що кожна сторона повинна мати реальну можливість представити свою позицію, а розгляд справи без його участі істотно обмежує процесуальні права та не сприяє всебічному з`ясуванню обставин.

Отже, позивач та його представники були належним чином і завчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що було їм достатнім для організації особистої участі або участі уповноважених представників у розгляді справи.

Натомість подані повторні клопотання напередодні судового засідання не містять об`єктивних та належних причин, які б свідчили про неможливість з`явитися до суду чи скористатися вже наданими можливостями дистанційної участі.

Такі дії свідчать про недобросовісне користування процесуальними правами та спрямовані на затягування розгляду справи, що не може вважатися поважною підставою для її відкладення.

Позивач і його представники не навели жодних обґрунтованих причин, які б унеможливлювали їхню присутність у судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що позивач є батьком дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

Старша донька позивача - ОСОБА_4 є особою з інвалідністю з дитинства І групи «Б» (безтерміново), що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12АAА № 874315 від 22 листопада 2017 року, де у пункті 12 вказано: потребує постійної сторонньої допомоги.

Згідно з висновком ЛКК від 10 травня 2023 року № 94 ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_6 від 17 січня 2001 року призначена пенсія до 16 років. Також ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Уманської райдердадміністрації, Христинівський відділ, з 13 листопада 2017 року призначена допомога особі з інвалідністю з дитинства.

25 лютого 2022 року ОСОБА_1 мобілізований під час загальної мобілізації за призовом, відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 17 травня 2022 року № 123 призначений на посаду начальника радіостанції у військову частину НОМЕР_1 .

18 травня 2023 року головний сержант ОСОБА_1 , після неодноразових, як він стверджує, звернень з рапортами від 11 квітня та 13 травня 2023 року, звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом до командира групи інженерного забезпечення про звільнення у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за дитиною. На цьому ж примірнику рапорту міститься клопотання тимчасово виконуючого обов`язки командира групи інженерного забезпечення, адресоване командиру військової частини НОМЕР_1 , від 18 травня 2025 року. У клопотанні зазначено прохання розглянути питання, порушене в рапорті головного сержанта ОСОБА_5 . На самому рапорті від 18 травня 2025 року командиром військової частини проставлено резолюцію: «Направити запит до ТЦК та СП».

У запиті від 19 травня 2023 року за вх.№ 217/486 (1064) до ІНФОРМАЦІЯ_3 з посиланням на судову практику (справа № 640/12409/22) командир ВЧ НОМЕР_1 просив надати Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця, оскільки це неможливо здійснити силами військової частини самостійно, а за наданими ОСОБА_1 документами не вбачається можливим встановити обставини сімейного стану, факти, що підтверджують відсутність матері у вихованні дитини або інших родичів, які би могли здійснювати такий догляд, тому відсутні законні підстави для звільнення у запас.

ВЧ НОМЕР_1 листом від 30 травня 2023 року № 217-503 (за підписом начальника відділення персоналу штабу цієї військової частини) повідомила позивача про розгляд рапорту щодо звільнення за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю постійного догляду за дитиною і зазначила, що з огляду на відсутність можливості встановити наявність або відсутність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за дитоною, у задоволенні рапорту по суті немає підстав і повернув надані до рапорту документи.

Відповідно до розпорядження Христинівського міського голови від 19 лютого 2016 року № 6 вулицю Войкова перейменовано на АДРЕСА_2 , згідно з рішенням Христинівської міської ради від 31 березня 2016 року № 6-7-VІІ перейменована вулиця С. Бандери міста Христинівка на вулицю Музична.

02 серпня 2023 року листом № 26-10-12 Відділ соціального захисту населення та охорони здоров`я виконавчого комітету Христинівської міської ради повідомив на лист ВЧ НОМЕР_1 від 07.07.2023 №4/576, що мати дітей ОСОБА_2 проживає разом з ними без реєстрації та здійснює догляд за донькою, яка є особою з інвалідністю 1 групи і потребує постійного догляду, та неповнолітнім сином (а.с.77 т.1).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження номер 0000228 військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , призваний під час мобілізації, головний сержант ОСОБА_1 19 червня 2023 року о 14.00 год, в умовах воєнного стану, з метою ухилитися від військової служби самовільно залишив розташування вказаної військової частини, що тимчасово знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та відправився у невідомому напрямку, проводячи час на власний розсуд, не пов`язаного з проходженням військової служби.

Вважаючи протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Так, пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Предметом спору у цій справі є відмова ВЧ НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

- необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

- наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- необхідність здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність.

В рапорті позивача однозначно йдеться про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю постійного догляду за дитиною відповідно до висновку МСЕК, що регулюється тим абзацом підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, який передбачає необхідність постійного догляду за близькими родичами, а не за особою з інвалідністю І групи за іншим абзацом цієї ж норми закону.

Отже, підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ чітко визначено такі обставини, за яких можливе звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а саме: необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Враховуючи наведене нормативне регулювання, колегія суддів зазначає, що підпункт «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII має імперативний характер та не передбачає для органів військового управління можливості самостійно встановлювати додаткові умови чи здійснювати дискреційні перевірки щодо наявності інших осіб, спроможних здійснювати догляд. Єдиною передумовою для звільнення військовослужбовця у таких правовідносинах є наявність належного медичного висновку МСЕК або ЛКК про потребу в постійному догляді.

Верховний Суд у своїх постановах від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23 та від 28 травня 2024 року у справі № 580/4373/23 сформував правову позицію про те, що у період дії воєнного стану підстави для звільнення, визначені підпунктом «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, не можуть бути обмежені тлумаченням чи додатковими вимогами з боку військових частин, а наданий медичний висновок є достатнім і самодостатнім доказом наявності такої підстави. Органи військового управління зобов`язані діяти виключно у спосіб, визначений законом, та ухвалити рішення про звільнення військовослужбовця у встановленому порядку без додаткових перевірок.

Відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Рапорт позивача про звільнення був поданий у належній формі, до нього додано висновок медико-соціальної експертної комісії, яким підтверджено інвалідність І групи його доньки та потребу в постійному сторонньому догляді. Ці обставини відповідають змісту підпункту «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII і є достатньою правовою підставою для звільнення. Водночас ВЧ НОМЕР_1 , замість ухвалення відповідного рішення, висунула додаткову вимогу щодо підтвердження відсутності інших членів сім`ї, що законом не передбачено, та відмовила у задоволенні рапорту.

Такі дії суперечать частині другій статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади зобов`язані діяти виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом. Військова частина, по суті, підмінила зміст норми закону власним розсудом, чим порушила права позивача на реалізацію підстави для звільнення, прямо передбаченої законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував імперативний характер зазначеної норми та усталену судову практику Верховного Суду, натомість безпідставно погодився з позицією відповідача про необхідність перевірки наявності інших осіб, які могли б здійснювати догляд, що суперечить не лише правовим висновкам Верховного Суду, а й загальним принципам верховенства права та правової визначеності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки фактично оцінив правовідносини крізь призму загальних підстав звільнення, не врахувавши спеціальної норми підпункту «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, яка діє в умовах воєнного стану та не передбачає можливості встановлення додаткових умов або проведення перевірок на предмет наявності інших осіб, здатних здійснювати догляд.

Посилання суду на факт внесення відомостей до ЄРДР за частиною четвертою статті 408 КК України також не може вважатися належною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідна подія настала після подання рапорту і протиправної відмови в його задоволенні та жодним чином не впливає на правову природу спірних відносин. Питання кримінальної відповідальності вирішуються у межах іншого провадження та не може скасовувати вимоги підпункту «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Також суд першої інстанції безпідставно вважав, що зміна військової частини нівелює обов`язок ВЧ НОМЕР_1 щодо належного розгляду його рапорту. Оцінка правомірності відмови має здійснюватися станом на момент її ухвалення, а сам факт подальшого переведення не може виправдати допущене порушення. Відтак А 1376 є належним відповідачем щодо оскаржуваної відмови, а бездіяльність її командування щодо звільнення позивача з військової служби підлягає визнанню протиправною.

Обираючи спосіб захисту (відновлення) порушених прав позивача, колегія суддів керується приписами пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, згідно з якими у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на зазначене наслідком визнання протиправною бездіяльності відповідача є покладення на нього рішенням суду обов`язку вчинити певні дії, які б відповідали вимогам закону.

Так як позивача відповідними наказами переміщено з ВЧ НОМЕР_1 до інших військових частин, то належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання командування військової частини НОМЕР_1 не прийняти конкретне рішення про звільнення з військової служби, а здійснити дії відповідно до чинного законодавства щодо звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 за його рапортом від 18 травня 2023 року у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинами справи та ним неправильно застосовано норми матеріального права, то колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати у частині сплати судового збору розподілу не підлягають, оскільки позивача звільнено від його сплати.

Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 , який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, під час воєнного стану, за його рапортом від 18 травня 2023 року на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 здійснити дії щодо звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , який проходить військову службу за призивом під час мобілізації, під час воєнного стану, за його рапортом від 18 травня 2023 року на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Файдюк В.В.

Штульман І.В.

Повний текст постанови виготовлено 15.10.2025.