Справа № 620/8149/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8149/24 Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Файдюка В.В., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач/апелянт/ГУ ПФУ в Закарпатській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - третя особа/ГУ ПФУ в Чернігівській області) про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 15 квітня 2024 року № 16 про відмову у перерахунку пенсії (переведенні на інший вид пенсії) за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII;

- зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області перевести з 20 березня 2024 року на пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII та здійснити з 20 березня 2024 року перерахунок та виплату пенсії з урахуванням проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог позивачка послалась на наявність у неї посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивачки на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 32 років, у тому числі не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року, тому відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII в неї є право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 15 квітня 2024 року № 16 про відмову у перерахунку пенсії.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 березня 2024 року з урахуванням висновків суду.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 605, 60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) судових витрат, відповідно до частини задоволених вимог.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи є основним та належним документом, який підтверджує статус особи та надає право на користування пільгами, передбаченими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII. Оскільки позивачці ще у 1993 році було видано посвідчення 4-ї категорії, яке є чинним і не було скасоване, питання її проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року вже вирішене компетентним органом і не підлягає повторній оцінці Пенсійним фондом. Крім того, довідка органу місцевого самоврядування підтверджує факт реєстрації та проживання позивачки на території зони понад чотири роки, а доводи відповідача про проживання у м. Ніжині під час навчання спростовуються офіційною довідкою університету про відсутність її реєстрації у гуртожитках. Таким чином, висновок відповідача про відсутність необхідного періоду проживання не відповідає зібраним доказам. Виходячи з цього, суд визнав рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області про відмову у перерахунку пенсії протиправним і скасував його, але, враховуючи принципи компетенції та екстериторіальності, зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 20 березня 2024 року з урахуванням висновків суду, відмовивши при цьому у вимозі безпосередньо зобов`язати виплату пенсії, оскільки таке рішення не належить до повноважень суду.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Закарпатській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у їх задоволенні відмовити. Вважає, що суд безпідставно визнав протиправним рішення про відмову у перерахунку пенсії, оскільки позивачка у період з 01 вересня 1986 року по 14 серпня 1989 року навчалася на денному стаціонарі в м. Ніжин, який не віднесено до зони посиленого радіологічного контролю, а отже, цей період не може бути зарахований до необхідних чотирьох років проживання станом на 01 січня 1993 року. Довідка університету про відсутність реєстрації у гуртожитках не спростовує факту навчання позивачки в іншому населеному пункті та не доводить її постійного проживання в зоні. При цьому наявність у позивачки посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії сама по собі не підтверджує факту постійного проживання чи роботи у зазначеній зоні у визначений законом строк, а суд першої інстанції помилково ототожнив наявність посвідчення з автоматичним правом на зниження пенсійного віку. Крім того, позивачка вже отримує пенсію за вислугу років, яка є різновидом пенсії за віком, тому повторне призначення такого ж виду пенсії не передбачене пенсійним законодавством, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду. Також наголосив, що рішення суду про покладення обов`язку на Закарпатське управління є незаконним, оскільки це управління діяло лише в межах принципу екстериторіальності та було уповноважене виключно на розгляд заяви, тоді як виплата пенсії здійснюється за місцем проживання пенсіонера.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 з вересня 2014 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується протоколом Управління ПФУ в Ріпкинському районі від 12 вересня 2014 року.

20 березня 2024 року ОСОБА_1 після досягнення 55 років звернулась через Відділ обслуговування громадян № 3 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Чернігівській області із заявою про перерахунок пенсії (перехід на інший вид пенсії), а саме: з пенсії за вислугу років на пенсію за віком зі зниженням віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист, які постраждали Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII.

З урахуванням принципу екстериторіальності заява позивача опрацьована ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого від 15 квітня 2024 року № 16 ОСОБА_1 було відмовлено у переході з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист, які постраждали Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII, у зв`язку з відсутністю підстав для зменшення пенсійного віку, а саме проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років.

У рішенні зазначено, що оскільки позивачка в період з 01 вересня 1986 року по 14 серпня 1989 навчалася на денному стаціонарі в м. Ніжин, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, тому дана обставина суперечить даним, зазначеним у довідці № 144 про постійне проживання. Враховуючи зазначене, відсутні підстави для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки не виконана умова про проживання або відпрацювання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Оскільки оскаржуване рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, з ним погодились сторони, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Закарпатській області в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про статус і соціальний захист, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII) визначено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

За змістом пункту 4 частини першої статті 11 Закону № 796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

У пункті 4 частини першої статті 14 Закону № 796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Згідно зі статтею 49 Закону № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені статтею 55 Закону № 796-XII.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи: зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина третя статті 65 Закону № 796-XII).

Ця норма закону відтворена в пункті 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року № 501 (далі - Порядок № 501/який був чинний на момент видачі позивачу посвідчення категорії 4 серії НОМЕР_1 від 17 березня 1993 року).

Згідно з пунктом 6 Порядку № 501 громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.

Пунктом 10 Порядку № 501 встановлено, що видача посвідчень провадиться громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Таким чином, Законом № 796-ХІІ та Порядком № 501 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону № 796-ХІІ, є відповідне посвідчення.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2019 року у справі № 572/47/17 та від 15 січня 2021 року у справі № 520/7846/17.

З матеріалів справи слідує, що 17 березня 1993 року Чернігівською облдержадміністрацією позивачці було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4) серії НОМЕР_1 , а 02 вересня 2010 року Чернігівською обласною державною адміністрацією позивачці було видано дублікат посвідчення серії НОМЕР_2 .

Вказане посвідчення є дійсним і позивачка не позбавлена статусу, який підтверджується цим посвідченням.

На підставі зазначеного, питання проживання позивачем не менше чотирьох років у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року вже було вирішено при наданні їй статусу потерпілої особи.

Крім того, довідкою Замглайського старостинського округу № 1 Ріпкинської селищної ради Чернігівської області від 06 березня 2024 року № 144 підтверджується факт реєстрації та проживання позивачки в смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області у період з 26 квітня 1986 року по 19 вересня 2018 року (більше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року), що є зоною посиленого радіоекологічного контролю, оскільки факт проживання особи на території зони посиленого радіоекологічного контролю засвідчує виключно довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Відповідно до довідки Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя від 28 травня 2024 року № 1275, ОСОБА_1 не була зареєстрована та не проживала в гуртожитках Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя на період навчання з 1986 до 1989 - денна форма навчання, з 1989 до 1992 - заочна форма навчання.

А отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявність у позивачки посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи у поєднанні з довідкою органу місцевого самоврядування, яка підтверджує факт її реєстрації та проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року, є належними доказами, що підтверджують право на зменшення пенсійного віку.

При цьому доводи відповідача про проживання позивачки під час навчання в м. Ніжині обґрунтовано визнані неспроможними, оскільки вони спростовуються поданими позивачем доказами.

Відтак, рішення ГУ ПФУ від 15 квітня 2024 року № 16 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, визначеним статтею 2 КАС України, а тому правильно було визнане судом першої інстанції протиправним та скасовано.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неможливість переходу з пенсії за вислугу років на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку. Така позиція суперечить положенням статті 10 Закону № 1058-IV, яка прямо передбачає право особи обрати один з кількох видів пенсії, на які вона одночасно має право, та можливість переходу з одного виду пенсії на інший за заявою пенсіонера. Таким чином, отримання позивачкою пенсії за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення» не виключає і не обмежує її право на звернення за призначенням пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, а тому посилання відповідача на «повторне перепризначення» пенсії є юридично необґрунтованим.

Верховний Суд вже неодноразово аналізував подібні правовідносини і зокрема у постанові 31 січня 2025 року у справі № 200/1478/24 повторно зазначив, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, особа має право на призначення пенсії за віком за цим законом.

Частиною першою статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.

Отже, вирішення питання про призначення пенсії та переведення з одного виду пенсії на інший, зокрема, перевірка поданих документів, обрахунок трудового і страхового стажу, є виключною компетенцією Пенсійного фонду.

Згідно з частиною другою статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відтак, з урахуванням викладеного, належним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання повторно розглянути заяву від 20 березня 2024 року про перерахунок пенсії (перехід на інший вид пенсії) із урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, повторний розгляд заяви про перерахунок пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше.

Тому, саме ГУ ПФУ в Закарпатській області і має завершити процедуру призначення позивачу пенсії.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Файдюк В.В.

Штульман І.В.