Справа № 932/12661/25
Суддя: Стадченко О. В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №1-кс/932/241/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд міста Дніпро у складі: головуючого судді Стадченко О.В., при секретарі Маховій А.М., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Чередниченко А.В., представника відповідача Барабаш Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , від імені в інтересах якого діє адвокат Чередниченко А.В., звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №0018819 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 10.07.2025, винесене відносно нього.

В обґрунтування позову посилається на те, що він є громадянином російської федерації, але вперше прибув на територію України в 2009 році і з того часу жодного разу не порушував правила перебування на території України. 20.12.2013 позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . Останній раз, згідно відмітки в паспорті для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданий 03.06.2021 Генеральним консульством рф у м.Харкові, терміном до 03.06.2026 (з метою оформлення посвідки на тимчасове проживання, підстава - шлюб з громадянкою України), ОСОБА_1 перетнув кордон України -19.09.2021 через КПП «Гоптівка» Державної прикордонної служби України та отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка була дійсна до 16.06.2022. З дня перетину кордону України по день звернення із позовною заявою позивач територію України не покидав та жодним чином не порушував правила її перебування. Також позивач звертає увагу, що з травня 2022 року він неодноразово особисто звертався з повним пакетом документом до відповідача щодо обміну посвідки на тимчасове проживання на новий строк дії, але фактично органи міграційної служби не приймали документів, обґрунтовуючи свою відмову тим, що питання перебування громадян російської федерації з 24 лютого 2022 року не врегульовано, надання адміністративних послуг зупинено та всі очікують відповідні зміни на законодавчому рівні. Зазначений факт є преюдиційним, оскільки встановлений у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 09.05.2024 у справі №204/10229/22, яка набрала законної сили - 09.05.2024 та відповідачем не оскаржена. Також позивач звертає увагу, що після отримання повного тексту постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 09.05.2024 у справі №204/10229/22, а саме в липні 2024 року, він звертався до органу міграційної служби , а саме структурного підрозділу ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області задля обміну посвідки на тимчасове проживання на новий строк та подання відповідних заяв/ клопотань щодо законного перебування на території України. Натомість з боку органу міграційної служби було вжито бездіяльність, яка полягала у неприйнятті від позивача жодних документів (заяв, клопотань, тощо) обґрунтовуючи це тим, що у останніх відсутній алгоритм дій щодо прийняття відповідних заяв, після скасування рішення органу міграційної служби про примусове повернення громадянина рф до країни походження. Також, співробітники органу міграційної служби надали роздрукований перелік документів, які необхідно позивачу зібрати для того щоб мати змогу подати до міграційної служби відповідні заяви про продовження строку перебування на території України. Однією з умов також звернення до органу міграційної служби із заявою про продовження строку перебування на території України було також: зняття з зареєстрованого місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Слід зазначити, що з боку позивача було вжито всіх необхідних заходів задля збору необхідних документів для органу міграційної служби. Зокрема, до жовтня 2024 року позивачем було вжито дії задля зняття із зареєстрованого місця проживання, та 11.10.2024 отримано довідку №8068 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Позивач зазначає, що у листопаді- грудні 2024 року він також відвідував орган міграційної служби із переліком документів, які необхідно було останньому зібрати та із довідкою про зняття позивача з зареєстрованого місця проживання. Натомість, знову жодних заяв, клопотань від нього не прийняли та повідомили, що необхідно чекати телефонного дзвінка від співробітників органу міграційної служби, оскільки наразі в них відсутній співробітник, який би зміг зайнятись зазначеним питанням позивача та зміг би все правильно процесуально оформити. Документально підтвердити факт перебування у вказаній установі неможливо, оскільки у вказаному підрозділі (відділі) міграційної служби під час відвідування позивачем була відсутня система реєстрації прийому громадян. Навіть електронний автомат для отримання талончику в чергу не працював через відсутність світла. Таким чином, наразі склалася повторна ситуація, щодо нібито бездіяльності з боку позивача, яка полягала у невжитті останнім дій щодо обміну посвідки на проживання, не подачі заяви про продовження строку перебування на території України, що і послугувало прийняттю оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №018819 від 10.07.2025. Отже, підсумовуючи вищевикладене, після винесення законного рішення суду, яке набрало чинності 09.05.2024 у справі №204/10229/22, відповідач вчиняє неправомірні дії, що полягають у неприйнятті від позивача жодних процесуальних заяв, при цьому посилаючись на той факт, що жодних реєстрацій у відділу органу міграційної служби немає, тим самим позбавляючи позивача довести факт його неодноразової присутності в органі міграційної служби, після чого відповідачем приймається повторне рішення про повернення його до країни походження або третьої країни. Крім того, позивач звертає увагу, що згідно вищезгаданого рішення в графі «перекладач» міститься запис «не потрібен», який надрукований співробітником органу міграційної служби. Проте, ним власноруч не було зафіксовано факт відмови від перекладача, а також у відповідній графі відсутній підпис позивача, яким би останній засвідчував факт цієї відмови. Таким чином, було порушене право позивача скористатися послугами перекладача для розуміння повного змісту та правильності заповнення оскаржуваного рішення.

Також позивач зазначає, що він виступає проти війни, засуджує дії російської федерації, з лютого 2022 року по теперішній час приймає активну участь у допомозі ЗС України, донатами. Внаслідок повернення позивача в країну походження або третю країну, це може призвести до політичного переслідування, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Також позивач підпадає під виключення, що зазначені у пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», оскільки мав діючу посвідку на тимчасове проживання на території України, строк дії якої закінчився 16.06.2022 року, тобто у період воєнного стану.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Дніпра від 22 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

30 вересня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача Попенко Ю.К. просила відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначила, що в ході перевірок проведених працівниками Відділу №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ іноземця (паспорт громадянина російської федерації) № НОМЕР_2 виданий 03.06.2022 р., орган видачі Генеральне консульство рф у м. Харкові, строком дії до 03.06.2026, встановлено наступне. ОСОБА_1 здійснив в`їзд на територію України 19.08.2021 р. через КПП «Гоптівка» за паспортним документом іноземця (паспорт громадянина російської федерації) № НОМЕР_2 , після чого за межі території України не виїжджав, що підтверджується інформацією, яка міститься в інформаційно- телекомунікаційній системі щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «система Аркан». Громадянин рф ОСОБА_1 , був документований ГУ ДМС у Дніпропетровській області на підставі ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (возз`єднання сім`ї з громадянкою України у зв`язку із шлюбом) наступними посвідками на тимчасове проживання в Україні:- вперше посвідкою НОМЕР_3 від 19.06.2014, терміном дії до 12.06.2015. Згідно відомостей ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП вищевказана посвідка має статус «знищений»; - у порядку обміну посвідкою № 800066667 від 24.05.2019, терміном дії до 21.05.2020. Згідно відомостей ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП вищевказана посвідка має статус «знищений»; - у порядку обміну посвідкою № 800138885 від 03.06.2020, терміном дії до 21.05.2021. Згідно відомостей ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП вищевказана посвідка має статус «знищений»; - у порядку обміну посвідкою № 800216512 від 30.06.2021, терміном дії до 16.06.2022. Згідно відомостей ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП вищевказана посвідка має статус «недійсний у зв`язку з закінченням строку дії». Із заявою про продовження строку перебування на території України ОСОБА_1 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався або рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця на території України не приймалось. Викладені вище обставини підтверджуються інформацією наданою відділом з питань тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та обробки заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання Управління з питань тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області в службовій записці від 29.09.2025 №1201.3.1/32995-25. Однак, після закінчення визначеного законодавством дозволеного строку тимчасового перебування на території України, громадянин російської федерації ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України, чим порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме вимоги частини 14 статті 4. частини 3 статті 9 Закону № 3773-VI (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 67 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №322, та перейшов на нелегальне положення в Україні. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 не звертався, інформація, щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця стосовно зазначеної особи, відсутня, що підтверджується інформацією наданої відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області в службовій записці від 24.09.2025 №1201.3.3/32626-25. За обліками відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області серед осіб, які звернулись з питання набуття громадянства України, стосовно яких прийнято рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, осіб, які набули, припинили громадянство України, осіб, стосовно яких у межах повноважень здійснюються провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень ОСОБА_1 не значиться. Згідно обліків відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області, громадянин рф ОСОБА_1 з заявою про надання дозволу на імміграцію не звертався; рішення про скасування, відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію відносно вказаної особи не приймалося; дозвіл на імміграцію вказаній особі не надавався; з заявою про документування посвідкою на постійне проживання вказана особа не зверталася; рішення про оформлення (про відмову в оформленні), видачу ( про відмову в видачі), обмін, скасування, відкликання, вилучення, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання відносно вказаної особи не приймалися; посвідкою на постійне проживання вказана особа не документована. Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області в службовій записці від 29.09.2025 № 1201.4.5/33001-25 повідомлено, що за інформацією, яка міститься у відомчій інформаційній системі ДМС, станом на 29.09.2025, місце проживання ОСОБА_1 значиться знятим 04.10.2024 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , за документом, що посвідчує особу посвідка на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_7 , орган видачі 1203. Факт виявлення порушення з боку позивача зафіксовано Відділом №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в протоколі про адміністративне правопорушення від 10.07.2025 серії ПР МДН номер 007258. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, за вчинення якого передбачена відповідальність згідно до частини 2 статті 203 КУпАП, Відділом №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн. 00 коп. З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (у громадянина російської федерації ОСОБА_1 відсутні підстави для перебування на території Україні, виключний перелік яких визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), та в зв`язку з порушенням позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, керуючись положеннями статті 6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» 10.07.2025 Відділом №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято рішення пре примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким позивача зобов`язано покинути територію України у термі 08.08.2025. Враховуючи вищевикладені обставини та положення чинного законодавства, яким визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що перебувають в Україні, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вважає, що рішення Відділу №2 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 10.07.2025 року №08819 прийняте відносно громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є законним та обґрунтованим рішенням компетентного суб`єкта владних повноважень. Представник відповідача наголошує на тому, що обставини з приводу наявності у позивача родинних відносин, згідно чинного законодавства не надають такому іноземцю «автоматично - легальної» можливості проживання на території України, оскільки порядок оформлення такого проживання чітко врегульований Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №o3773-VI (зі змінами та доповненнями), Порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 (зі змінами та доповненнями), та Порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 (зі змінами та доповненнями). При цьому, обов`язковими умовами для оформлення постійного або тимчасового проживання в Україні, а також, для продовження строку тимчасового перебування на її території, за наявності відповідних обставин родинного характеру, є перебування іноземця або особи без громадянства на території України на законних підставах, в розумінні пункту 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на момент звернення з відповідною заявою та необхідними документами, перелік яких визначений Законом. Позивач втратив законні підстави для перебування на території України.

Позивач та представник позивача Чередниченко А.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Додатково позивач пояснив, що проживає в Україні з 2009 року та працює за трудовим договором монтажником локаційної мережі «Київстар». 20.12.2013 року він уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . З травня 2022 року він неодноразово звертався з повним пакетом документів до відповідачам щодо обміну довідки. Строк дії посвідки на тимчасове проживання в Україні закінчився 16.06.2022. Позивач наголошував, що він неодноразово особисто чи телефонним зв`язком звертався до працівників Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для вирішення питання щодо свого перебування на території України, але в усному порядку йому завжди повідомляли, що потрібно почекати змін до законодавства. Також позивач пояснив, що він разом з адвокатом та дружиною відвідував відповідача для оформлення вказаних вище документів. Факт неодноразового звернення до відповідача був встановлений постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.05.2024 року у справ №204/10229/22. Після отримання копії судового рішення в липня 2024 року позивач знову неодноразово звертався до відповідача з повним пакетом документів для продовження дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. Потім порадили знятися з реєстрації та знову звернутися з пакетом документів, при цьому надавши перелік документів, необхідних для оформлення посвідки. Він за порадою працівника ДМС знявся з реєстрації та разом з пакетом документів знову звернувся до відповідача, але документи у нього не прийняли та порадили чекати дзвінка. А 10 липня 20205 року на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та прийнято рішення №018819 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, з яким він категорично не згоден, бо вчинив всі дії для легалізації свого проживання на території України.

Представник відповідача Барабаш Л.В. в судовому засіданні підтримала відзив на адміністративний позов та просила відмовити у задоволенні позову. Оскільки, згідно отриманої інформації, останній раз позивач ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні 30.06.2021 року і після того не звертався до Державної міграційної служби для продовження терміну дії посвідки.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази та приведеною до присяги, показала суду, що ОСОБА_1 є її законним чоловіком з 2013 року. Стосунки з ним вона підтримувала з 2009 року. З того часу чоловік постійно мешкає разом з нею. Після винесення судового рішення на їх користь, вона разом з чоловіком знову зверталися в липні, в жовтні, в листопаді до ДМС для оформлення посвідки на проживання, але документи у них не приймали. Потім чоловік неодноразово сам відвідував ДМС, для вирішення питання щодо проживання в Україні, однак документи у нього не приймали. Реєстрацію відвідувань не вели, оскільки у відділі по вул. Старокозацькій немає журналу реєстрації відвідувачів. Чоловікові було запропоновано знятися з реєстрації місця проживання і знову звернутися з пакетом документів, як заново прибувшим. Після зняття з реєстрації чоловік знову звернувся до відповідача з пакетом документів, але йому сказали чекати дзвінка. Йому так і ніхто не зателефонував, а в липні 2025 року було винесено рішення про примусове повернення. Свідок додала, що вона має дитину від першого шлюбу, яку фактично виховував позивач.

Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , згідно паспорту НОМЕР_2 , виданого 03.06.2021 є громадянином російської федерації (а.с.13-14).

Судовим розглядом також встановлено, що громадянин рф ОСОБА_1 прибув до України в 2009 році. А 20.12.2013 року позивач уклав шлюб з громадянкою України - ОСОБА_2 .

30 червня 2021 року позивачу видано посвідку на тимчасове проживання зі строком дії до 16.06.2022 (а.с.12).

10 липня 2025 року начальником Відділу №2 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Шияном В.П. прийнято постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення серії ПН МДН N 007247, якою у зв`язку з тим, що позивач з 16 червня 2022 року мешкає на території України по недійсним документам та ухиляється від виїзду з території України, чим порушив ч.1,3 ст.3, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що є адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП, та на позивача накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн (а. с.17-18).

Крім зазначеного, 10 липня 2025 року Відділом №2 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення N018819 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким позивача зобов`язано покинути територію України не пізніше 08 серпня 2025 року (а.с.19-21).

13 серпня 2025 року відповідачем прийнято рішення №0000522 про примусове видворення з України громадянина рф ОСОБА_1 та про поміщення позивача до пункту тимчасового перебування, який незаконно перебуває в Україні (а.с.26-29, 30-32).

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року у справі №205/12411/25 адміністративний позов ГУ ДМС України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України залишено без задоволення. В обґрунтування рішення судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 під час перебування в Україні не порушував громадський порядок, а також після спливу строку дії довідки на тимчасове проживання вчиняв дії щодо легалізації свого положення в Україні шляхом звернення до компетентних органів міграційної служби України щодо продовження строку перебування в Україні, що не відбулось через незалежні від відповідача обставини, які пов`язані із введенням воєнного стану в Україні та зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру постановою Кабінету Міністрів України №165 від 28.02.2022 р. Наведене свідчить про наявність у ОСОБА_1 тривалих та міцних соціальних зв`язків на території України та періодичного вжиття ним активних заходів щодо легалізації свого перебування на території України. Враховуючи прецедентну практику ЄСПЛ та вимоги чинного законодавства суд констатує, що війна в Україні, як форс- мажорна обставина, обмежила право ОСОБА_1 на подальшу легалізацію перебування його на території України у терміни, встановлені Законом та відповідно отримання документу (а.с.44-53). Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 25 вересня 2025 року відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року (а.с.106-109).

Також під час розгляду цієї справи встановлено, що позивач з травня 2022 року, розуміючи, що строк дії посвідки на тимчасове проживання закінчується, звертався до Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з питанням щодо продовження дії тимчасової посвідки та посадові особи відповідача повідомили його про те, що через введення на території України воєнного стану вирішення питання продовження дії тимчасової посвідки наразі не можливо, потрібно чекати змін до законодавства. При цьому необхідно зазначити, що ці обставини встановлені постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі №204/10229/22, яка має преюдиціальне значення для суду першої інстанції у даній справі (а.с.64-70).

Зокрема, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі №204/10229/22, суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.06.2023 року про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 та визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 №14 від 27.10.2022 р.. шляхом допиту свідка ОСОБА_3 та дослідження письмових доказів встановив обставини справи, що свідчать про те, що з травня 2022 року позивач ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що строк дії посвідки на тимчасове проживання закінчується, звертався до органів міграційної служби України в Дніпропетровській області з питанням щодо продовження дії тимчасової посвідки. Отже, встановлені обставини справи не дають підстав для висновку про те, що саме невиконання ОСОБА_1 , як іноземцем, своїх обов`язків, визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» призвело до порушення дозволених строків перебування на території України. Навпаки, встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач, до спливу строку дії посвідки на тимчасове проживання, вчиняв дії щодо продовження строку перебування в Україні, шляхом звернення до компетентних органів міграційної служби, але вказане питання не було вирішено з незалежних від позивача причин.

Крім того, свідок ОСОБА_2 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази та приведеною до присяги, показала суду, що після ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_1 , останній неодноразово знову звертався до міграційної служби для продовження дії посвідки, аде у нього навіть не прийняти документи, при цьому йому запропонували знятися з реєстрації та звернутися з пакетом документів як заново прибувшим на територію України. У суду не має підстав не довіряти свідку та ставити їх під сумнів, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, та доповнюють їх. Покази свідка не спростовані представником відповідача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі- Закон), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 указаного Закону визначено перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Частиною 3 статті 9 Закону № 3773-VI установлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Згідно з частиною 6 указаної статті Закону № 3773-VI продовження строку перебування та тимчасового проживання на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України.

Таким чином, відповідно до законодавства України ОСОБА_1 , як громадянин рф, до 16 червня 2022 року в установленому порядку мав право перебувати в Україні, на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні від 30.06.2021 року.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Ухвалюючи рішення 10 липня 2025 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, відповідачем не доведено те, що дії позивача суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, про що свідчить відсутність доказів на підтвердження будь-якої протиправної чи аморальної поведінки позивача протягом його перебування на території України, притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності, окрім притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП.

Суд звертає увагу, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні.

При розв`язанні спірних правовідносин суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86. Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Верховний Суд у справі №204/521/24 виснував, що суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України). Верховний Суд зазначає, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

Також, Верховний Суд неодноразово виснував, що розглядаючи цю категорію спорів, суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, серед іншого, є верховенство права.

У постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 589/2960/23 Верховний Суд зауважив, що в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються. Під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.

У постановах від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника. І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідженими судом матеріалами справи підтверджено тривалі та міцні сімейні зв`язки позивача ОСОБА_1 . А саме, з 2013 року позивач одружений на громадянці України ОСОБА_2 . Отже, виконання рішення про примусове повернення позивача до країни походження або іншої країни, матиме негативні наслідки не лише для нього, а також для його дружини.

Право на возз`єднання сім`ї, тобто на в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зазначені відносини підпадають під дію статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, а також врахування та оцінки особистих обставин та ризиків ухваленого рішення.

Отже, відповідач допустив формальне застосування положень Закону №3773-VI, не довівши, що перебування позивача ОСОБА_1 на території України без підтвердження відповідного права уповноваженими органами, призводить до такого рівня порушення прав та інтересів держави в цілому чи конкретних громадян України, яке б виправдовувало істотне порушення прав та інтересів позивача, а також членів її сім`ї.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 255, 288, 292 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства- задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №018819 від 10 липня 2025 року, прийняте заступником начальника Відділу №2 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Татаренка В.А. про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження або третьої країни.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя : О.В.Стадченко