Справа № 947/28376/25
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2025-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-а/947/231/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

розглянувши у залі суду в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови №1063 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 09 квітня 2025 року та повернення сплачених коштів,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №1063 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 09 квітня 2025 року, закрити провадження у справі та повернути позивачеві кошти сплачені на виконання спірної постанови.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 09.04.2025 року відносно нього винесено вищевказану постанову, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАп та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 17000,00 грн. Як зазначає позивач, у відповідності до оскаржуваної постанови суть адміністративного правопорушення полягає в тому, що він військовозобов`язаний - ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу першого частини шостої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме: у період проведення мобілізації (крім цільової), що діяв та продовжує діяти станом на 25.03.2025 не мав при собі військово-облікового документу та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_1 - молодшого сержанта ОСОБА_2 . Також порушив вимоги абзацу сьомого частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абзацу четвертого підпункту 1 пункту 2 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 3633-ІХ від 11.04.2024, який набрав чинності 18.05.2024, а саме: перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 та постійно знаходячись на території України протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом не уточнив адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні данні передбачені частиною першою статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервісті» - шляхом прибуття самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).

Поряд з цим, позивач вважає вказану постанову такою, що підлягає скасуванню, оскільки винесена в супереч визначеному законодавством порядку притягнення до адміністративної відповідальності, без належного повідомлення його про розгляд справи про адміністративне правопорушення, та без належних доказів, які б свідчили про вчинення ним інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Позивач вказує, що не визнає себе винним, а відповідачем не виконано покладеного на нього обов`язку з доведення належними доказами вчинення ним адміністративного правопорушення. Також, позивачем зазначається, що відповідач не був позбавлений можливості отримати з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних про нього шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, що визначено приміткою до статті 210 КУпАП.

Будучи незгодним з притягнення його до адміністративної відповідальності за спірною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Одночасно з позовом, позивачем подано до суду заяву про поновлення процесуального строку на вчинення процесуальної дії з подання даної позовної заяви до суду.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.08.2025 року заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з адміністративним позовом задоволено. Поновлено ОСОБА_1 , строк на звернення до суду з даною позовною заявою. Позовну заяву ОСОБА_1 прийнято та відкрито провадження по адміністративній справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін по справі. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Одночасно судом було витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_3 належним чином завірену копію постанови №1063 від 09.04.2025 року про притягнення до адміністартивної відповідальності по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Копію вказаної ухвали суду про відкриття провадження у справі та витребування доказів від 04.08.2025 року, разом з прикріпленими до неї файлами, було надіслано відповідачу - ІНФОРМАЦІЯ_1 в електронній формі до зареєстрованого електронного кабінету у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, які були доставлені 05.08.2025 року о 4:41:44, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Частиною 6 статті 251 КАС України передбачено, що днем вручення судового рішення є зокрема день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про відкрите судове провадження по даній справі, як і про обов`язок з надання відзиву на позовну заяву та витребувані судом докази.

Поряд з цим, у визначений ухвалою суду від 04.08.2025 року процесуальний строк, як і станом на час розгляду справи, відповідач процесуальним правом з подання відзиву на позовну заяву не скористався, витребувані судом докази на виконання ухвали суду, до суду не надав.

Відповідно до ч.5, 8 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи відсутність клопотань про проведення судового засідання та наявність достатніх доказів для розгляду справи, суд вбачає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши їх в сукупності суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

09 квітня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову №1063 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та піддано адміністративному стягнення у виді штрафу в сумі 17000,00 грн.

Згідно з вказаною постановою суть адміністративного правопорушення полягає в тому, що військовозобов`язаний - ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу першого частини шостої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме: у період проведення мобілізації (крім цільової), що діяв та продовжує діяти станом на 25.03.2025 не мав при собі військово-облікового документу та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_1 - молодшого сержанта ОСОБА_2 . Також порушив вимоги абзацу сьомого частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абзацу четвертого підпункту 1 пункту 2 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 3633-ІХ від 11.04.2024, який набрав чинності 18.05.2024, а саме: перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 та постійно знаходячись на території України протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом не уточнив адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні данні передбачені частиною першою статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервісті» - шляхом прибуття самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).

З наданої до суду копії вказаної постанови вбачається, що остання була винесена за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача за його відсутності. Копія постанови не містить даних про її вручення позивачеві.

22.07.2025 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про отримання копії відповідної постанови за наслідком чого того ж дня отримав її копію.

Позивач будучи незгодним з вказаною постановою, звернувся до суду з даною постановою.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 288 КУпАП оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими КУпАП.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом зокрема визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даній справі позивачем оскаржується постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, порядок чого врегульовано положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КупАП).

Відповідно до ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

У відповідності до ч.1 та 3 вказаної статті передбачено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з приміткою до статті 210 КУпАП, положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Відповідно до абз.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014р., коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію».

24.02.2022р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.

За наслідком чого, оскільки порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, у визначену дату спірного правопорушення у даній справі, мало місце в особливий період, а відтак кваліфікуються за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

У відповідності до положень статті 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Як встановлено ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення. Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена в адміністративно правових нормах відповідною статтею Особливої частини КУпАП сукупність ознак, які визначають громадську небезпечність, винність, протиправність вчинку, що призводить до застосування адміністративно правових санкцій. До складу правопорушення входять: об`єкт правопорушення; об`єктивна сторона правопорушення; суб`єкт правопорушення; суб`єктивна сторона правопорушення. Відсутність хоча б одного з елементів складу виключає правову відповідальність.

В свою чергу, згідно пункту 1 статті 247 КУпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 280 КУпАП, Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-9 цього Кодексу.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справ.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складаної ним оскаржуваної постанови.

З урахуванням роз`яснення п.п. 4,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачено адміністративну відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку та обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, строк оскарження постанови якщо оскаржувалася до вищестоящого органу обчисляється з наступного дня після прийняття цим органом рішення за скаргою.

Крім того, судом враховується, що у відповідності до ч.9 ст. 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно з ч.4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем у встановлений судом строк не надано відзиву на позовну заяву або інших письмових пояснень з викладенням доводів з приводу заявленого позову, не надано жодних доказів на підтвердження правомірності винесеної спірної постанови, а також не надано до суду у встановлений судом строк витребуваних судом доказів на виконання ухвали суду від 04.08.2025 року.

До суду з боку відповідача жодних заяв про продовження процесуального строку на подання відзиву або самого відзиву та доказів, а також клопотань про відкладення розгляду справи, або пояснень з приводу не виконання вимог ухвали суду від 04.08.2025 року, не надходило.

За наслідком чого, суд доходить до висновку, що у даній справі відповідачем не виконано покладеного на нього ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку з доказування правомірності свого рішення.

Судом враховується, що відповідачу надано судом розумний строк для підготовки своєї позиції та надання матеріалів адміністративної справи на підставі яких було винесено спірну постанову відносно позивача.

За наслідком чого, суд доходить до висновку, що відповідачем всупереч вимог ч.2 ст.77 КАС України, факт порушення позивачем законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію та правомірність винесення оскаржуваної постанови, не доведено, доказів, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановив наявність вчинення позивачем адміністративного правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, суду не надано.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 та статті 10 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Тобто адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП посадова особа у визначеному законом порядку встановлює винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Зазначене гарантується статтею 62 Конституції України.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Також судом враховується висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладений у постанові від 08 липня 2020 року по справі №463/1352/16-а згідно з яким, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Приймаючи викладене, суд зазначає, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення в даній справі, не підтверджується жодним доказом, окрім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, що є предметом оскарження.

Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України,ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачем жодним доказом не доведено правомірність винесеного оскаржуваного рішення, не доведено викладенні в постанові обставини, не доведено належними доказами факт вчинення позивачем спірного адміністративного правопорушення, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та підлягаючим задоволенню, за наслідком чого в межах положень ст.286 КАС України суд вважає достатніми підстави для визнання протиправною та скасування постанови №1063 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 09.04.2025 року, а справа про адміністративне правопорушення відносно позивача підлягає закриттю.

Щодо вимоги позивача про повернення на його користь грошових коштів стягнутих на виконання спірної постанови, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до наданих позивачем копій платіжних інструкцій від 27.06.2025 року, від 01.08.2025 року, 04.08.2025 року вбачається, що позивачем на рахунок Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було сплачено грошові кошти в сумах 360,65 грн., 23636,60 грн., 13671,75 грн., в рамках виконавчого провадження №78402780 з примусового виконання постанови №1063 по справі про адміністративне правопорушення від 09.04.2025 року.

Згідно з пунктом 23 частини другої статті 29 Бюджетного кодексу до доходів загального фонду державного бюджету належать кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо), що застосовуються відповідно до закону (крім штрафів, визначених пунктами 6-3, 6-4, 6-9, і 13-5 частини третьої цієї статті, пунктами 37-39 частини першої статті 64, пунктом 13 частини першої статті 64-1 та пунктами 26 і 27 частини першої статті 66 цього Кодексу).

Відповідно до Класифікації доходів бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011 №11, кошти від адміністративних штрафів та інших санкцій обліковуються за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 (ККДБ 21081100).

Отже, сплачений позивачем штраф зарахований до державного бюджету.

Судом враховується, що у відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 за наслідком розгляду справи у справі за позовом товариства до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) щодо повернення платникові суми адміністративно-господарського штрафу зауважила, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. Порядок N 787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок N 787 на спірні правовідносини не поширюється. Велика Палата Верховного Суду вважає, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі N 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі N 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 109)). Також, Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зауважила, що висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі N 910/23967/16. Беручи до уваги наявність протилежної практики Великої Палати Верховного Суду (у справах N 910/15295/18 і N 910/5880/21) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (N 489/6624/15-ц) щодо застосування приписів Порядку N 787 і ЦК України, з огляду на висновки, викладені у цій постанові, задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу) Велика Палата Верховного Суду відступула від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10 липня 2019 року у справі N 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком N 787, тобто у позасудовому порядку.

Приймаючи висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу, кошти, які були стягнуті з позивача як з платника на виконання спірної постанови, знаходяться у Державному бюджеті України, то повернення таких коштів платником стосується захисту його майнових прав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи, що вимога про повернення/стягнення сплаченого штрафу за постановою про адміністративне правопорушення підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відтак провадження у справі за даною частиною вимог підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається позивачем за пред`явлення даного позову сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. за квитанцією від 30.07.2025 року.

У відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17, судовий збір за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 гривень.

За наслідком викладеного вбачається, що позивачем під час звернення до суду з позовом було здійснено переплату судового збору в сумі 605,60 грн., спосіб повернення якої передбачено пунктом 1 ч.1 ст.7 Законом України «Про судовий збір», за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Приймаючи викладене, оскільки позов позивача підлягає до задоволення в частині вимоги про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, судовий збір за якою підлягає сплаті в сумі 605,60 грн., сплата якого підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією, у відповідності до положень ч.1 ст.139 КАС України, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі - ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають витрати з відшкодування сплаченого судового збору в сумі 605,60 грн.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст. 2, 5-7, 9, 22, 72-77, 79, 80, 90, 132, 139, 238, 241-247, 250-251, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), в частині вимог про визнання протиправною та скасування постанови №1063 по справі про адміністративне правопорушення від 09.04.2025 року за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову №1063 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 09 квітня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою притягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 17000,00 гривень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за ч.3 ст. 210-1 КУпАП закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Провадження у адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), в частині вимог про повернення сплачених коштів закрити.

Роз`яснити позивачу, що з відповідною вимогою позивач має право на звернення до суду у порядку цивільного судочинства за правилами ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання в порядку передбаченому статтею 297 КАС України апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко