Справа № 520/1937/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 р. Справа № 520/1937/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства освіти і науки України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., по справі № 520/1937/25

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства освіти і науки України

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства освіти і науки України, в якій просив:

- визнати протиправною відмову Міністерства освіти і науки України щодо внесення змін до відомостей, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести зміни до даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти щодо порушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , черговості здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України «Про освіту», а саме: в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною 2 статті 10 ЗУ «Про освіту» - вказати «Так, не порушує»;

- стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати в розмірі 20968 (двадцять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 коп., які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 № 520/1937/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо внесення відомостей до Єдиної державної електронної бази з питань освіти про порушення ОСОБА_1 послідовності здобуття освіти, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту».

Зобов`язано Міністерство освіти і науки України внести зміни до даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, щодо порушення ОСОБА_1 черговості здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України «Про освіту», а саме: в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту» - вказати «Так, не порушує».

Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України (просп. Берестейський, буд. 10, м. Київ, 01135, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство освіти і науки України подало апеляційну скаргу, яку аргументує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 № 520/1937/25 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що для здобуття освіти на рівні вищому, ніж раніше здобутий, та збереження послідовності здобуття освіти, визначеною частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», відрахована із закладу вищої освіти особа має продовжити навчання на основі раніше здобутої сукупності знань, умінь, навичок, інших компетентностей на відповідному рівні вищої освіти (поновитися на навчання у визначений законодавством спосіб), а не повторно вступити для здобуття того самого ступеня вищої освіти. Тому, на переконання відповідача, ОСОБА_1 здобуває освіту в непослідовному порядку. Додатково відповідач зазначає, що Міністерство освіти і науки України не є суб`єктом, який вносить до Єдиної державної електронної бази з питань освіти (далі ЄДЕБО) інформацію про фізичних осіб-здобувачів освіти, тому дії відповідача не порушують вимог чинного законодавства.

03.06.2025 позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Міністерства освіти і науки України та залишити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 № 520/1937/25 без змін. Позивач також просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу, які пов`язані із розглядом справи № 520/1937/25 у Харківському окружному адміністративному суді, у розмірі 41000 (сорок одна тисяча гривень 00 копійок), стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу, які пов`язані із розглядом справи № 520/1937/25 у Другому апеляційному адміністративному суді, у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

На підставі положень пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1 , отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_2 від 11.06.2013, видане Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 97 Харківської міської ради Харківської області, атестат про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_3 від 31.05.2015, виданий Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 97 Харківської міської ради Харківської області, диплом бакалавра серії НОМЕР_4 від 25.06.2019, виданий Національним технічним університетом «Харківський політехнічний інститут».

У 2019 році позивач був зарахований до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» за освітнім рівнем магістр за спеціальністю 151 Автоматизація та комп`ютерно інтегровані технології, звідки був відрахований 12.09.2019, що підтверджується випискою з Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо документів про освіту та інформації про навчання особи.

Наказом від 27.08.2024 позивач був зарахований до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» за освітнім рівнем магістр за спеціальністю 174 Автоматизація, комп`ютерно інтегровані технології та програмування в автоматизованих системах керування, форма навчання денна.

Згідно з довідкою про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти (далі ЄДЕБО) № 360799 від 20.09.2024, позивачем порушено черговість здобуття освіти, визначену статтею 10 Закону України «Про освіту».

10.12.2024 позивач звернувся до Міністерства освіти та науки України із заявою, в якій просив внести зміни до даних ЄДЕБО щодо нього шляхом видалення чи змінення інформації про наявність порушення послідовності здобуття освіти.

Листом №3/579-25 від 17.11.2025 «Про розгляд звернення» Директорату фахової передвищої, вищої освіти Міністерства освіти і науки України у внесенні змін до даних ЄДЕБО щодо позивача було відмовлено. Відмову аргументовано тим, що після першого зарахування на навчання для здобуття відповідного рівня освіти, особі, яка приступила до навчання, впродовж періоду навчання надавалися необхідні освітні послуги, які забезпечували, зокрема, формування знань, умінь, навичок та загальних компетентностей на тому самому рівні вищої освіти. Повторне зарахування означає, що особа знову формуватиме такі знання, уміння, навички та загальні компетентності. У термінах визначення послідовності здобуття освіти це свідчить про здобуття освіти в непослідовному порядку.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся до суду з позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що здобуття рівня освіти має підтверджуватися відповідним документом про вищу освіту; позивач не завершував навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, не отримував диплома магістра, позивачем не було завершено рівень вищої освіти як наступний етап (рівень) освіти, тому його зарахування на навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра не може вважатися порушенням послідовності здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України «Про освіту». Судом першої інстанції зазначено, що саме Міністерство освіти і науки України має повноваження щодо внесення змін до ЄДЕБО про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту» щодо позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3916-IX від 21.08.2024), призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Згідно з пунктом 62 вищевказаного Порядку, здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, надають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в Єдиній державній електронній базі з питань освіти за формою, визначеною у додатку 9, та документи (нотаріально засвідчені копії документів), що підтверджують зарахування на навчання до інтернатури згідно з додатком 5.

Відповідно до пункту 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 № 2145-VIII, рівень освіти завершений етап освіти, що характеризується рівнем складності освітньої програми, сукупністю компетентностей, які визначені, як правило, стандартом освіти та відповідають певному рівню Національної рамки кваліфікацій.

Згідно з частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту», рівнями освіти є: дошкільна освіта; початкова освіта; базова середня освіта; профільна середня освіта; перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; фахова передвища освіта; початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень вищої освіти; другий (магістерський) рівень вищої освіти; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.

У відповідності до частини 2 статті 17 Закону України «Про освіту», рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом.

Положеннями частин 13 статті 40 Закону України «Про освіту» закріплено, що після успішного завершення навчання за освітньою програмою здобувачі освіти (крім вихованців дошкільних закладів освіти) отримують відповідний документ про освіту. Документи про освіту видаються закладами освіти та іншими суб`єктами освітньої діяльності. Інформація про видані документи про середню, професійну (професійно-технічну), фахову передвищу та вищу освіту вноситься до Єдиного державного реєстру документів про освіту в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Згідно з положеннями частин 14 статті 5 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII, підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень. Початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування типових спеціалізованих задач у певній галузі професійної діяльності. Перший (бакалаврський) рівень вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування складних спеціалізованих задач у певній галузі професійної діяльності. Другий (магістерський) рівень вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування задач дослідницького та/або інноваційного характеру у певній галузі професійної діяльності. Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: молодший бакалавр; бакалавр; магістр; доктор філософії/доктор мистецтва.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про вищу освіту», документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію.

При цьому, встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії/доктора мистецтва (частина 2 статті 7 Закону України «Про вищу освіту»).

Невід`ємною частиною диплома молодшого бакалавра, бакалавра, магістра, доктора філософії/доктора мистецтва є додаток до диплома європейського зразка, що містить структуровану інформацію про завершене навчання. У додатку до диплома наводиться інформація про результати навчання особи, освітні компоненти, отримані оцінки і здобуту кількість кредитів ЄКТС, а також відомості про національну систему вищої освіти України (частина 5 статті 7 Закону України «Про вищу освіту»).

Інформація про видані дипломи вноситься закладами вищої освіти, крім вищих військових навчальних закладів, до Єдиної державної електронної бази з питань освіти (частина 10 статті 7 Закону України «Про вищу освіту»).

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що фізична особа вважається такою, що здобула певний рівень освіти та набула знань і навичок, які відповідають такому рівню, у разі виконання відповідної освітньої програми у необхідному обсязі, завершення нею навчання за відповідною освітньо-кваліфікаційною програмою, проходження атестації та отримання відповідного документа про вищу освіту.

Судовим розглядом встановлено, що у 2019 році позивач був зарахований до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» за освітнім рівнем магістр за спеціальністю 151 Автоматизація та комп`ютерно інтегровані технології, звідки був відрахований 12.09.2019, що підтверджується випискою з Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо документів про освіту та інформації про навчання особи.

Наказом від 27.08.2024 позивач був зарахований до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» за освітнім рівнем магістр за спеціальністю 174 Автоматизація, комп`ютерно інтегровані технології та програмування в автоматизованих системах керування, форма навчання денна.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач не завершував навчання за другим (магістерським) рівнем вищої освіти, не отримував диплом магістра за даним рівнем вищої освіти. Факт відрахування позивача з Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» за освітнім рівнем магістр за спеціальністю 151 Автоматизація та комп`ютерно інтегровані технології означає, що позивачем не було завершено другий (магістерський) рівень вищої освіти.

Колегія суддів зазначає, що зарахування позивача на навчання за рівнем освіти магістр не може вважатися порушенням послідовності здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України «Про освіту».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що процес здобуття освіти Гусляковим Павлом Андрійовичем є послідовним у розумінні частини 2 статті 10 Закону України «Про освіту».

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що для здобуття освіти на рівні вищому, ніж раніше здобутий, та збереження послідовності здобуття освіти, визначеною частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», відрахована із закладу вищої освіти особа має продовжити навчання на основі раніше здобутої сукупності знань, умінь, навичок, інших компетентностей на відповідному рівні вищої освіти (поновитися на навчання у визначений законодавством спосіб), не знайшли підтвердження у ході розгляду справи колегією суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що Міністерство освіти і науки України не є суб`єктом, який вносить до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформацію про фізичних осіб-здобувачів освіти, тому дії відповідача не порушують вимог чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про освіту», у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система Єдина державна електронна база з питань освіти (ЄДЕБО).

Частиною 5 статті 74 Закону України «Про освіту» визначено, що держателем Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, що здійснює організаційні заходи, пов`язані із забезпеченням функціонування Електронної бази та її складових.

Власником Електронної бази є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Адміністратором Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти є визначена Кабінетом Міністрів України юридична особа, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Адміністратор Електронної бази здійснює заходи зі створення та супроводження програмного забезпечення Електронної бази; відповідає за технічне і технологічне забезпечення Електронної бази, збереження та захист інформації (даних), що містяться в Електронній базі; забезпечує надання та анулювання доступу до Електронної бази; проводить навчання для роботи з Електронною базою; здійснює інші заходи, передбачені законом.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 74 Закону України «Про освіту», положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти та порядок її ведення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктом 5 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, затвердженого Міністерством освіти і науки України від 08.06.2018 № 620 (далі Положення про ЄДЕБО), власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором державне підприємство «ІНФОРЕСУРС», що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО.

Розпорядник ЄДЕБО є володільцем інформації, що міститься в ЄДЕБО.

У пункті 2 розділу III Положення про ЄДЕБО зазначено, що інформація вноситься до ЄДЕБО за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення ЄДЕБО або спеціалізованого програмного забезпечення, що використовується уповноваженими суб`єктами, узгодженого з технічним адміністратором ЄДЕБО.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 розділу ІІІ Положення № 620, в ЄДЕБО вносяться такі дані про фізичних осіб: щодо здобувачів освіти - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності); дата народження; тип, серія (за наявності), номер, ким і коли виданий документ, що посвідчує особу (для особи, якій не виповнилось 14 років - свідоцтво про народження; для особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не має документів, що посвідчують особу - довідка про звернення за захистом в Україні); реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); громадянство; стать; серія, номер, ким і коли виданий документ про освіту (науковий ступінь) особи з інформацією про здобуті нею рівень (освітньо-кваліфікаційний (кваліфікаційний) рівень), ступінь освіти, професію, спеціальність та спеціалізацію (у деяких випадках зазначаються напрям підготовки, освітня програма, професійна кваліфікація); про зарахування, відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення за спеціальністю, спеціалізацією, професією; рівень (освітньо-кваліфікаційний (кваліфікаційний) рівень), ступінь освіти, що здобувається, освітня програма; джерело фінансування здобуття освіти; назва факультету (відділення), структурного підрозділу; форма навчання; курс навчання; навчальна група; серія, номер, ким і коли виданий студентський (учнівський) квиток державного зразка особи з інформацією про назву факультету (відділення), структурного підрозділу, номер групи, форму навчання, дату видачі та строк дії квитка, цифрова фотографія (за наявності).

З огляду на підпункт 1 пункту 3 розділу ІІІ Положення про ЄДЕБО, органи управління у сфері освіти (органи управління освіти засновників закладів освіти) в межах компетенції вносять до ЄДЕБО та підтримують в повному, актуальному та достовірному стані з накладанням кваліфікованого електронного підпису: інформацію за переліком, визначеним у пунктах 6-9 розділу III цього Положення (крім інформації про сертифікати зовнішнього незалежного оцінювання, результати зовнішнього незалежного оцінювання, участь у вступних кампаніях до закладів освіти (коли, до яких закладів освіти, на які професії, спеціальності, спеціалізації, рівні, форми навчання особа подавала заяви в електронній формі) та інформації, визначеної в підпункті 6 пункту 6), про підпорядковані заклади дошкільної, загальної середньої, позашкільної освіти; облікові дані про рух бланків документів про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка, що видають підпорядкованим суб`єктам освітньої діяльності.

Отже, перелік інформації щодо фізичних осіб, яка вноситься до ЄДЕБО, є вичерпним і встановлений у пункті 6 розділу ІІІ Положення про ЄДЕБО. При цьому, з огляду на підпункт 2 пункту 6 розділу ІІІ Положення про ЄДЕБО, інформація про порушення чи не порушення поточним здобуттям освіти послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», до ЄДЕБО не вноситься. Внесення до ЄДЕБО інформації, передбаченої у пункті 6 розділу ІІІ Положення про ЄДЕБО віднесено до повноважень органи управління у сфері освіти (органи управління освіти засновників закладів освіти) в межах компетенції.

Водночас, відповідно до пункту 1 розділу IV Положення про ЄДЕБО, розпорядник ЄДЕБО: 1) вживає організаційних заходів, пов`язаних із забезпеченням функціонування ЄДЕБО; 2) здійснює контроль за забезпеченням захисту інформації в ЄДЕБО згідно із законодавством; 3) використовує інформацію, що міститься в ЄДЕБО, у тому числі персональні дані, з метою прийняття управлінських рішень та виконання повноважень, визначених законодавством; 4) вносить до ЄДЕБО інформацію щодо: - ліцензування (рішення про видачу, анулювання ліцензій на провадження освітньої діяльності, звуження, розширення освітньої діяльності) суб`єктів освітньої діяльності відповідно до ліцензійних умов на провадження освітньої діяльності; - результатів перевірок, ініційованих розпорядником ЄДЕБО, щодо дотримання суб`єктами освітньої діяльності - ліцензіатами ліцензійних умов на провадження освітньої діяльності; - акредитації спеціальностей, напрямів підготовки у закладах освіти, освітньо професійних програм, за якими здійснюється підготовка здобувачів освітньо кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст», а також освітньо-професійних програм у сфері фахової перед вищої освіти (до затвердження положення про акредитацію освітньо-професійних програм у сфері фахової передвищої освіти); - іншу інформацію, визначену законодавством; 5) забезпечує верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначеної підпунктами 1, 2 пункту 8, абзацами п`ятим-сьомим підпункту 1 та підпунктом 4 пункту 9 розділу III цього Положення, що підтверджується накладенням кваліфікованого електронного підпису; 6) встановлює вимоги до апаратного та програмного забезпечення ЄДЕБО; 7) визначає: - перелік інформації, доступ до якої надається уповноваженим суб`єктам; - вартість послуг з організації та підтримання доступу до ЄДЕБО, а також інших послуг, пов`язаних з ЄДЕБО та її реєстрами, що надаються технічним адміністратором ЄДЕБО.

Згідно з пунктом 2 розділу IV Положення про ЄДЕБО, технічний адміністратор ЄДЕБО забезпечує: функціонування ЄДЕБО у порядку, визначеному розпорядником ЄДЕБО; здійснення заходів із технічного і технологічного забезпечення ЄДЕБО, створення, модернізації і супроводження її програмного забезпечення та веб-сайту з інформаційно-пошуковою системою доступу до відкритих даних, що містяться в ЄДЕБО; структурну систематизацію даних, що містяться в ЄДЕБО, відповідно до державних та/або галузевих класифікаторів; взаємодію ЄДЕБО з іншими автоматизованими системами, інформаційними ресурсами та державними реєстрами у випадках та у порядку, визначених законодавством; оброблення, ведення обліку та зберігання в ЄДЕБО замовлень, поданих суб`єктами освітньої діяльності в електронній формі, на формування інформації, що відтворюється в документах про освіту, студентських (учнівських) квитках державного зразка, в порядку, визначеному розпорядником ЄДЕБО; оброблення в ЄДЕБО інформації про прийом, відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої та освіти дорослих, в тому числі післядипломної освіти; внесення та верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначена відповідно до законодавства розпорядником ЄДЕБО; виконання інших заходів із забезпечення функціонування ЄДЕБО у порядку та обсягах, передбачених відповідно до законодавства розпорядником ЄДЕБО.

Із вищенаведеного слідує, що власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, а технічним адміністратором державне підприємство «ІНФОРЕСУРС», що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що Міністерство освіти і науки України як розпорядник ЄДЕБО має повноваження щодо внесення змін до ЄДЕБО про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» щодо позивача з огляду на пункт 1 розділу IV та пункт 2 розділу IV Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що Міністерство освіти і науки України не є суб`єктом, який вносить до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформацію про фізичних осіб-здобувачів освіти, а тому дії відповідача не порушують вимог чинного законодавства, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки власником ЄДЕБО є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Щодо клопотання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про стягнення з відповідача судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи № 520/1937/25 у Харківському окружному адміністративному суді, у розмірі 41000 (сорок одна тисяча гривень 00 копійок), колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

Згідно з частиною 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).

Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Відповідно до частин 1, 6 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при задоволенні позову судові витрати підлягають розподілу судом першої інстанції, який вирішував справу по суті. У разі зміни або ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції без повернення адміністративної справи на новий розгляд, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що питання про розподіл судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, у розмірі 41000 (сорок одна тисяча гривень 00 копійок) не було вирішене судом першої інстанції при прийнятті рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 41000 (сорок одна тисяча гривень 00 копійок), відсутні.

Щодо клопотання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про стягнення з відповідача судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи № 520/1937/25 у Другому апеляційному адміністративному суді, у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок), колегія суддів зазначає таке.

Згідно з приписами частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якою передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові позиції містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.12.2018 у справі № 826/856/18.

Отже, на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, акт приймання виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу було долучено ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 . В матеріалах справи відсутні договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), інші документи на підтвердження складу та розміру судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи у Другому апеляційному адміністративному суді, у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок). Крім цього, позивачем на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою відповідної правової допомоги, не надано розрахунок зазначених сум витрат.

Отже, колегія суддів зазначає, що наведене вище є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи у Другому апеляційному адміністративному суді, у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно визнання протиправними дій Міністерства освіти і науки України щодо внесення відомостей до Єдиної державної електронної бази з питань освіти про порушення ОСОБА_1 послідовності здобуття освіти, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту», зобов`язання Міністерства освіти і науки України внести зміни до даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, щодо порушення ОСОБА_1 черговості здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України «Про освіту», а саме: в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту» - вказати «Так, не порушує».

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 по справі № 520/1937/25 - залишити без змін.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства освіти і науки судових витрат на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції у розмірі 41000 (сорок одна тисяча гривень 00 копійок) та суді апеляційної інстанції у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій