Справа № 160/18340/22
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 160/18340/22

адміністративне провадження № К/990/16854/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В.Е.,

суддів: Білак М.В., Смоковича М.І.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року (головуючий суддя Конєва С.О.,) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року (головуючий суддя Семененко Я.В., судді: Бишевська Н. А., Добродняк І.Ю.).

І. Суть спору

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2022 року №1000/нагп щодо невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі 30000 грн. за червень 2022 року та у розмірі 100000 грн. пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів за червень місяць військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі 30000 грн. за червень 2022 року та у розмірі 100000 грн. за червень 2022 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період та був зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , у період з 16.03.2022 до 28.06.2022 безпосередньо брав участь в бойових діях та забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф в районах бойових дій, що підтверджено наказами про вибуття №96 від 16.05.2022 та прибуття №128 від 29.06.2022 а тому відповідно, вважає, що він має право на отримання додаткової винагороди у розмірах 30000 грн. та 100000 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (далі - Постанова №168) за червень 2022, проте, наказом ВЧ НОМЕР_1 від 01 липня 2022 року №1000/нагп прийнято рішення не виплачувати йому вказану додаткову винагороду через позбавлення 100% такої винагороди за "сзч та непокора" згідно до наказу №962/НАГП від 23.06.2022, не нарахування та невиплата якої також підтверджено довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 26.09.2022 №4257. Позивач вважає оспорюваний наказ №1000/нагп від 01.07.2022 в частині позбавлення його вищенаведеної додаткової доплати протиправним, оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, не існувало жодних регуляторних актів Міноборони у розумінні Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", нормативно-правових актів або наказів Міноборони за якими визначені умови для відмови у виплаті вказаної додаткової винагороди при участі в бойових діях, ст.61 Конституції України не передбачає притягнення до відповідальності двічі за одне й те ж саме правопорушення, а також і зміст ст.ст.1, 45, 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України не містить такого виду дисциплінарного стягнення у вигляді обмеження у виплаті додаткової винагороди, вважає, що таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади, тому встановлення відповідачем такого обмеження, на думку позивача, суперечить статтям 1,3,6,8,19,64 Конституції України.

За таких обставин, позивач вважає що його позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

ОСОБА_1 з 07.03.2022 проходить військову службу в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації на особливий період та згідно витягу з наказу №46 від 07.03.2022 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

У період з 17.03.2022 до 29.06.2022 позивач виконував бойові завдання в районах ведення бойових дій (проведення заходів) призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України з 16.03.2022 згідно до витягів з наказів від 17.03.2022 №54, від 28.03.2022 №61, від 16.05.2022 №96, від 29.06.2022 №128.

У період з березня до травня 2022 року та липень 2022 року позивачеві були виплачені відповідні суми додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, яка передбачена Постановою №168 згідно витягів з наказів від 04.04.2022 №360/нагп, від 04.05.2022 №576/нагп, від 03.06.2022 №834/нагп та довідки від 26.09.2022 №4257.

На підставі рапорту майора ОСОБА_2 від 21.06.2022 щодо відмови від виконання бойового розпорядження 20.06.2022 в районі м. Бахмут Донецької області військовослужбовцями особового складу 2 парашутно-десантного батальйону ВЧ НОМЕР_1 , зокрема і ОСОБА_1 , було призначене службове розслідування.

Наказом №962/НАГП від 23.06.2022, визначено не виплачувати додаткову винагороду за червень 2022 у розмірі 100 000 грн або 30 000 грн у тому числі і ОСОБА_1 .

До того ж 29.06.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням №0000562 внесені відомості про те, що 9 військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , зокрема і ОСОБА_1 , 20.06.2022 відкрито відмовилися виконувати наказ начальника та за даним фактом розпочате досудове розслідування за частиною 4 статті 402 КК України.

01.07.2022 командиром ВЧ НОМЕР_1 був прийнятий наказ про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям на період дії воєнного стану за червень 2022 за №1000/нагп, за змістом якого наказано не виплачувати додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн та 100 000 грн за червень 2022 зокрема і позивачеві.

Не погоджуючись з прийнятим наказом №1000/нагп та відмовою відповідача у виплаті додаткової винагороди, позивач звернувся з позовом до суду.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

25 січня 2023 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2022 року №1000/нагп "Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям на період дії воєнного стану за червень 2022 року", в частині щодо невиплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у розмірі 30 000 грн. та 100 000 грн. пропорційно дням безпосередньої участі у бойових діях за червень 2022 року ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті спірного наказу відповідач порушив процедуру виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України. З посиланням на Порядок виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Міністром оборони України в Окремому дорученні №912/з/29 від 23.06.2022 вказав, що підставою для виплати додаткової винагороди є включення військовослужбовця до наказу командира (начальника) військової частини для виплати такої допомоги. Проте, як зазначив суд першої інстанції, Порядком не передбачено, що у випадку позбавлення військовослужбовця права на виплату додаткової винагороди, з цього приводу командиром (начальником) військової частини видається окремий наказ. За викладених обставин суд першої інстанції визнав протиправним та скасував наказ в оспорюваній частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог, мотивовано тим, що підставами для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, є безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях у певний період, що повинно бути підтверджено бойовим наказом, журналом бойових дій, рапортом командира підрозділу та довідкою командира військової частини за встановленою формою, на підставі яких видається наказ про включення військовослужбовця до наказу командира (начальника) військової частини для виплати такої допомоги. Оскільки таких документів позивачем до суду надано не було та судом наявність зазначених документів встановлена не була, а тому за таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену Постановою №168.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції в своїй постанові погодився з висновками суду першої інстанції та додатково вказав, що скасовуючи наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №1000/нагп "Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям на період дії воєнного стану за червень 2022 року", в частині щодо невиплати додаткової винагороди позивачу за червень 2022 року суд першої інстанції не визначав право позивача на отримання такої винагороди за вказаний період, як не встановив і підстав для виплати такої винагороди позивачу за червень 2022 року. Підставою для скасування судом першої інстанції вказаного наказу стали висновки суду про те, що видання такого наказу не передбачено процедурою виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.

Водночас суд апеляційної інстанції підкреслив, що підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, є відповідні накази командирів (начальників), а документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, здійснюється на підставі: бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу та довідок командира військової частини за формою, затвердженою додатком №1 Окремого доручення, а оскільки таких документів суду надано не було та судом наявність зазначених документів встановлена не була, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168 за червень 2022 року.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вказав, що у відповідності до п.п.9.7 п.9 Окремого доручення №912/з/29 від 23.06.2022 військовослужбовці, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника) до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн., не включаються.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

09 травня 2023 року адвокат Мандрик В. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20 липня 2023 року (у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Шевцової Н.В.)визначено склад суду: Мацедонська В.Е. (головуючий суддя), Смокович М.І., Данилевич Н.А.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 14 жовтня 2025 року (у зв`язку зі звільненням судді Верховного Суду ОСОБА_3 у відставку) визначено склад суду: Мацедонська В.Е. (головуючий суддя), Білак М. В., Смокович М.І.

V. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати повністю постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року та рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року в частині незадоволення позовних вимог ОСОБА_1 , і ухвалити в цій частині нове рішення яким зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену постановою №168 у розмірі 30 000 грн за червень 2022 року та у розмірі 100 000 грн за червень 2022 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

На обґрунтування позиції, представник позивача вказує на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а також відсутністю правового висновку Верховного Суду стосовно застосування норм, передбачених:

- пунктом 1 Постанови 168,

- статтею 48 Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" № 551 -XIV від 24 березня 1999 року;

- статтею 24 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- статтею 51 Кримінального кодексу України від 5 квітня 2001 року № 2341-111, в контексті правовідносин, які виникають між військовослужбовцями Збройних Сил та командуванням військових частин у зв`язку з позбавленням таких військовослужбовців права на виплату їм додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, внаслідок: як власне притягнення їх до юридичної відповідальності (накладення дисциплінарного стягнення та/або накладення адміністративного стягнення чи призначення кримінального покарання); так і вирішення питання про притягнення до юридичної відповідальності (проведення службового розслідування, складення протоколу про адміністративне правопорушення, внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення).

- пунктом 2-1 Постанови № 168,

- в цілому Окремим дорученням Міністра оборони України № 912/з/29 від 23 червня 2022 року, в контексті правовідносин, які виникають між військовослужбовцями Збройних Сил та командуванням військових частин у зв`язку з використанням зазначеного Окремого доручення для визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги згідно п. 2-1 Постанови № 168.

Скаржник вважає помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування окремого доручення Міністра оборони № 912/з/29 від 23.06.2022 до спірних правовідносин, оскільки воно не зареєстроване належним чином в установленому законодавством порядку. Єдиним актом, що регулює виплату додаткової винагороди під час воєнного стану, на переконання позивача, є Постанова № 168.

Також касатор заперечує можливість позбавлення військовослужбовців додаткової винагороди за дисциплінарний проступок (через дисциплінарні чи адміністративні стягнення). Він наголошує, що перелік дисциплінарних стягнень у статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ є вичерпним, а позбавлення додаткових доплат не передбачене нормами цього статуту. Крім того, Постанова №168 також не містить підстав для позбавлення додаткової винагороди. Тому рішення про невиплату, на його думку, ухвалене поза межами правового поля.

Окрім того, відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині виплати додаткової винагороди передбаченої Постановою №168 за червень 2022 року, суди попередніх інстанцій на думку скаржника, не в повній мірі з`ясували ключові обставини справи, не витребували та не дослідили необхідні докази, мова йде про бойові накази, журнал бойових дій, рапорт командира підрозділу.

Касаційна скарга, як указує скаржник, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо правильного застосування норм права й забезпечення їх справедливого та однозначного застосування до ситуацій, коли військовослужбовців позбавляють передбаченої постановою уряду додаткової винагороди.

Позиція інших учасників справи

Відповідач у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У наданому відзиві вказує, що порядок і умови виплати додаткової винагороди передбаченої Постановою № 168 регламентується окремим дорученням Міністра оборони України №912з/29 від 23.06.2022, відповідно до умов п.п. 9.7 якого встановлено, що до наказів командирів частин про виплату додаткової винагороди не включаються, зокрема, військовослужбовці, які відмовилися виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника). Як зазначає відповідач згідно витягу з ЄДРДР 29.06.2022 було внесено відомості про те, що 9 військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , зокрема, і позивач 20.06.2022 відкрито відмовилися виконувати наказ начальника, за даним фактом розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000562 із попередньою кваліфікацією дій за ч.4 ст.402 КК України "Непокора". Окрім того, за вказаним фактом наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 23.06.2022 №962/НАГП було призначене службове розслідування, а також цим же наказом надано вказівку не включати позивача до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої п.1 Постанови №168 за червень 2022 року.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою-третьою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з абзацами першим, другим частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та від 24 лютого 2022 року № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 168, пунктом 1 якої, у редакції станом на 07 березня 2022 року, визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Надалі до Постанови № 168 неодноразово вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350, від 01 липня 2022 року № 754, від 07 липня 2022 року № 793, від 08 жовтня 2022 року № 1146, проте зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати військовослужбовцям Збройних Сил України додаткової винагороди, у 2022 році не змінювався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року № 793 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168" Постанову № 168 доповнено пунктом 2-1, який підлягав застосуванню з 24 лютого 2022 року, та згідно з яким визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до статті 8 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII "Про Збройні Сили України" (далі - Закон № 1934-XII) Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).

Наказом Міністра оборони України від 01 квітня 2022 року № 98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2022 року за № 382/37718 (застосовується з 24 лютого 2022 року), внесено зміни до Порядку № 260 шляхом доповнення розд. І п. 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07 березня 2022 року № 248/1217, від 25 березня 2022 року № 248/1298, від 18 квітня 2022 року № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01 червня 2022 року), а потім Окреме доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29.

За пунктом 1 Окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року № 248/1298 (яке діяло до 01 червня 2022 року) під терміном "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів" (далі - бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем:

бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій;

бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями;

бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;

завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;

бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно- розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб) (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою (у т. ч. поза межами районів ведення бойових дій);

здійснення заходів з виводу сил та засобів з під удару противника (у т. ч. поза межами районів ведення бойових дій);

виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, морськими суднами в морській, річковій акваторії (у т. ч. поза межами районів ведення бойових дій).

Згідно з пунктом 2 Окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року № 248/1298 на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:

100 000 гривень - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);

30 000 гривень - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).

За пунктом 3 Окремого доручення від 25 березня 2022 року № 248/1298 райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку командира військової частини (установи), до якої відряджений військовослужбовець.

Згідно з пунктом 4 Окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року №248/1298 командирам військових частин (установ), до яких відряджені військовослужбовці інших органів військового управління та військових частин (установ), щомісячно до 5 числа повідомляти військові частини (установи) за місцем штатної служби військовослужбовців про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1 до цієї телеграми.

Пунктом 5 Окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року № 248/1298 передбачено, що виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) (далі - військові частини) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

У пункті 1 Окремого доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29 (яке діяло з 01 червня 2022 року) Міністр оборони України визначив, що необхідно розуміти під терміном "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів" (далі - бойові дії або заходи), а саме виконання військовослужбовцем:

бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу України) в районі ведення бойових дій;

бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки)) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угрупування військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави;

бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями;

бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;

завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;

бойових завдань із відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно-розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб);

виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей;

виконання бойових завдань у районах ведення бойових дій з виявлення повітряних цілей;

здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою;

здійснення заходів з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;

виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії.

У пункті 3 цього Окремого доручення Міністр оборони України установив, що райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Пунктом 5 Окремого доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29 Міністр оборони України установив виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) по особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 окремого доручення).

У підпункті 9.7 пункту 9 цього Окремого доручення передбачено, що військовослужбовці, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника) до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн., не включаються.

VІІ. Висновки Верховного Суду

У силу положень частини першої статті 341 КАС України перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи.

При цьому, згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування норм права.

Так, визначаючи межі касаційного перегляду справи, Суд виходить з того, що рішення суду першої та апеляційної інстанції оскаржено позивачем в частині незадоволених позовних вимог, у зв`язку з чим Верховний Суд надає оцінку рішенню суду першої та апеляційної інстанцій, на предмет його законності та обґрунтованості, в частині незадоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

З аналізу наведених норм законодавства убачається, що встановлена постановою №168 додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) у період здійснення зазначених заходів.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у в зв`язку з відмовою відповідача виплатити позивачу збільшену додаткову винагороду за червень 2022 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині невиплати додаткової винагороди, мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які визначені пунктом 3 Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29, які б підтверджували безпосередню участь позивача протягом червня 2022 року у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, що давало б йому право на отримання додаткової винагороди до 100 000 грн відповідно до пункту 1 постанови №168. Водночас суд апеляційної інстанції вказав що у відповідності до п.п.9.7 п.9 Окремого доручення №912/з/29 від 23.06.2022 військовослужбовці, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника) до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн, не включаються.

Отже, як вказав суд апеляційної інстанції до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн не включаються військовослужбовці, які відмовилися виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць, в якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника), що визначено пунктом 9.7 окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 року №912/з/29.

Встановлений факт відмови військовослужбовцем Збройних Сил України від виконання бойового наказу (розпорядження) є правовою підставою для невиплати йому додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн, передбаченої Постановою №168.

У справі також встановлено, що на підставі рапорту майора ОСОБА_2 від 21.06.2022 щодо відмови від виконання бойового розпорядження 20.06.2022 в районі м. Бахмут Донецької області військовослужбовцями особового складу 2 парашутно-десантного батальйону ВЧ НОМЕР_1 , зокрема і щодо ОСОБА_1 , було призначене службове розслідування. Водночас наказом №962/НАГП від 23.06.2022, визначено не включати до наказу на виплату додаткової винагороди за червень 2022 у розмірі 100 000 грн або 30 000 грн у тому числі і ОСОБА_1 .

Вказаний наказ є чинним і не був оскаржений позивачем в судовому порядку.

Ураховуючи те, що факт відмови позивача від виконання бойового розпорядження 20 червня 2022 року є підтвердженим та не оскарженим, Суд вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності, коли не нарахував та не виплатив позивачу спірну додаткову винагороду за червень 2022 року.

Важливо розуміти, що виплата цієї винагороди є тим благом, право на яке у військовослужбовця виникає у зв`язку з участю у бойових діях/заходах, а не яке не передбачає (не залежить) від (не)бажання цього військовослужбовця (не)брати цю участь. Тут не йдеться про соціальні та/або економічні права військовослужбовців, чиї права і свободи, гарантовані Конституцією України. У цьому зв`язку колегія суддів виходить з того, що у відносинах, основаних на принципі єдиноначальності, підлеглий (військовослужбовець) зобов`язаний беззастережно виконувати накази командира (начальника), крім випадків віддання очевидно злочинного наказу, а не самостійно вирішувати які бойові завдання і на якому напрямку виконувати, тим більше, що спірні правовідносини виникли в особливий період під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Водночас є безпідставними доводи скаржника про незаконне позбавлення його права на виплату додаткової винагороди через відсутність в переліку видів дисциплінарних стягнень, визначеному частиною першою статті 48 Закону України від 24 березня 1999 року №551-XIV "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України", такого виду дисциплінарного стягнення як позбавлення додаткових доплат до грошового забезпечення. У даному випадку позбавлення позивача виплати додаткової винагороди у спірні періоди служби здійснено з урахуванням вимог окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 № 912/з/29, а не на підставі Закону України від 24 березня 1999 року №551-XIV "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" як виду застосованого дисциплінарного стягнення.

Не заслуговують на увагу і твердження скаржника про незастосовність окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 № 912/з/29 до спірних правовідносин. Верховний Суд у постанові від 06 червня 2024 року у справі №400/1217/23 вже розглянув питання застосовності цього акту в контексті визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, військовослужбовцям Збройних Сил України та дійшов такого висновку.

Зокрема, у зазначеній постанові Верховний Суд виснував, що при прийнятті такого рішення Міністр оборони України як очільник відповідного міністерства, реалізував делеговані йому повноваження щодо визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям відповідного військового формування - Збройних Сил України, та з метою забезпечення реалізації пункту 1 Постанови № 168, шляхом прийняття в межах свої повноважень відповідних окремих рішень, визначив на період дії воєнного стану порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також документи для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях та заходах.

З уваги на це Верховний Суд констатував, що окремі рішення Міністром оборони України, прийняті для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених заходів (як умови для виплати додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, у розмірі до 100 000,00 грн), мають належне юридичне підґрунтя.

Суд визнав обґрунтованими доводи скаржника про те, що рішення Міністра оборони України від 07 березня 2022 року №248/1217, від 25 березня 2022 року №248/1298, від 18 квітня 2022 року №248/1529, від 23 червня 2022 №912/з/29, підлягали обов`язковій державній реєстрації, позаяк містять норми, які зачіпають права, свободи та законні інтереси осіб, встановлюють організаційно-правовий механізм реалізації виплати додаткової винагороди.

Поза тим, Верховний Суд зауважив, що така обставина відсутності їх державної реєстрації, зважаючи на умови в яких ці рішення Міністром оборони України приймалися, а також те, що вони фактично виконувалися керівниками органів військового управління, штабів угруповань військ, штабів тактичних груп, командирами військових частин упродовж періоду їх дії шляхом документування безпосередньої участі у бойових діях та заходах, є виправданою, має розумне пояснення і не може змінити їхньої юридичної сили.

З огляду на зазначене Верховний Суд визнав необґрунтованими доводи скаржника щодо незастосовності до спірних правовідносин окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 № 912/з/29 з підстав відсутності його державної реєстрації.

Ця позиція є застосовною до обставин цієї справи, тому твердження скаржника щодо незастосовності окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 № 912/з/29 до спірних правовідносин визнається необґрунтованим.

Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій і свідчать про його незгоду із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Підсумовуючи вищевикладене, Верховний Суд доходить висновку, що обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, суди встановили в достатньому обсязі і висновки, яких вони дійшли за результатами розгляду, є правильними

Колегія суддів наголошує на тому, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій і якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав уважати, що ними неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення судів попередніх інстанцій відсутні.

Відтак, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року - без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді М.В. Білак

М. І. Смокович