Справа № 200/2789/25
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року справа №200/2789/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року (повне судове рішення складено 17 липня 2025 року) у справі № 200/2789/25 (суддя в І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - Управління), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №56 від 02.04.2025 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком.

- зобов`язати Управління повторно розглянути заяву позивача від 26.03.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши при повторному розгляді вказаної заяви, до його страхового стажу період роботи: з 01.04.2000 по 31.03.2002 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.07.1982 та з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з метою попереднього обчислення страхового стажу для призначення пенсії за віком, позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в свою чергу за результатами обчислення страхового стажу для призначення пенсії за віком, до загального стажу роботи не було зараховано згідно трудової книжки період роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002 - ЧП ОСОБА_2 водієм легкового автомобіля з перевезення пасажирів трудовий договір № 387 зареєстрований в ДПІ м. Дружківка, 07.04.2000. Підставою для не зарахування зазначеного періоду роботи до загального страхового стажу для призначення пенсії за віком зазначено відсутність відомостей, щодо підтвердження сплати страхових внесків роботодавцем за вказаний період. З метою підтвердження страхового стажу для призначення пенсії за віком вищезазначеного періоду роботи, позивач звернувся із заявою до Головного управління ДПС у Донецькій області, в якій просив надати інформацію на підтвердження стажу роботи у ЧП Мельниченко, зокрема, копію трудового договору № 387, який було зареєстровано в ДПІ м. Дружківка, 07.04.2000, довідку про нараховану заробітну плату за період роботи 01.04.2000 по 31.03.2002, довідку про розмір сплачених роботодавцем ЧП Мельниченко податків (страхових внесків) за позивача. Позивач зауважив, що за результатами розгляду його заяви він отримав лист від Головного управління ДПС у Донецькій області від 06.01.2025 року, в якому зазначалося, що роз`яснення, щодо персоніфікованих відомостей застрахованих осіб, тобто таких, що обліковуються в Реєстрі застрахованих осіб, у тому числі відносно трудового стажу, знаходиться в правовому полі Пенсійного фонду України. Також в листі було зазначено, що через те, що позивачем в заяві не було зазначено РНОКПП фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , ідентифікувати роботодавця в період перебування у трудових відносинах з ним, не виявляється можливим. Позивач зазначив, що він повторно звернувся із заявою до Головного управління ДПС у Донецькій області, в якій просив надати документально підтверджену інформацію про період роботи ним водієм легкового автомобіля з перевезення пасажирів за трудовим договором № 387 зареєстрованим в ДПІ м. Дружківка 07.04.2000 та до заяви він долучив копію РНОКПП - ПП ОСОБА_3 . За результатами розгляду своєї заяви, позивач отримав лист від Головного управління ДПС у Донецькій області від 05.03.2025, в якому зазначено, що по викладеному питанню йому вже надавалася інформація, щодо неможливості надання витребуваних документів. ГУ ДПС у Донецькій області звернуло увагу, що до 30.09.2013 функцію з адміністрування єдиного внеску здійснювали територіальні управління Пенсійного фонду України. Відносно СПД ОСОБА_3 повідомлено, що в Інформаційно-комунікаційній системі ДПС України в період з 01.10.2013 відсутні будь-які облікові дані. Позивач зауважив, що 26 березня 2025 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, через відділ обслуговування громадян № 4 (м. Дружківка) із заявою про призначення пенсії за віком, у зв`язку із тим, що 23 квітня йому має виповнитися 60 років. В свою чергу, ч.1 ст.26 Закону № 1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. До заяви про призначення пенсії за віком, позивачем було надано наступні документи: паспорт; картка фізичної особи - платника податків; трудову книжку; лист ГУ ДПС у Донецькій області № 75/Л/05-99-24-04-08 від 05.03.2025. Позивач зазначив, що його заяву про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач). За результатами розгляду заяви відповідачем було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 56 від 02.04.2025. Як вбачається зі змісту рішення № 56 від 02.04.2025 про відмову в призначенні пенсії, яке обґрунтовано відсутністю у позивача необхідного страхового стажу. В оскаржуваному рішенні №56 від 02.04.2025, відповідач визнає наявність у позивача загального страхового стажу 29 років 3 місяці 9 днів. Також, в оскаржуваному рішенні про відмову в призначенні пенсії зазначено, що відповідач не зарахував до страхового стажу період роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1982, оскільки записи внесено із порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме відсутній наказ про звільнення з роботи, а дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5. Позивач вважає рішення відповідача №56 від 02.04.2025 в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002 - протиправним, оскільки воно не ґрунтується на вимогах закону, та таким, що порушує його соціальні права на пенсію, що є підставою для його скасування.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () №56 від 02.04.2025 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за віком.

Зобов`язано Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.03.2025 про призначення пенсії за віком зарахувавши при повторному розгляді вказаної заяви, до його страхового стажу період роботи: з 01.04.2000 по 31.03.2002 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.07.1982 та з урахуванням висновків суду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.03.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Відповідно до абз.14 п.4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Відповідач зауважив, що за принципом екстериторіальності заява позивача про призначення пенсії за віком була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області. Рішенням Головного управління від 02.04.2025 №56 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач закцентував свою увагу на тому, що відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. У разі відсутності, починаючи з 01.01.2018 страхового стажу, передбаченого ч.1 ст.26 Закону № 1058, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років. Тобто законодавцем встановлено два критерії щодо визначення права на призначення пенсії за віком, а саме: досягнення відповідного віку та наявність страхового стажу. Відповідно до наданих документів та даних індивідуальних відомостей про застраховану особу на час звернення з заявою про призначення пенсії вік заявника складав 59 років 11 місяців 03 дні та страховий стаж позивача становив 28 років 02 місяці 10 днів, (при необхідних не менше 32 років у 2025 році), що є недостатнім та не дає підстав для призначення пенсії за віком. Відповідач наголосив на тому, що згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 встановлено, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно- комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, на підприємствах всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також при нагородженні і заохоченнях вноситься адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження). Записи здійснюються акуратно, ручкою кульковою або пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і записи виконуються арабськими цифрами. Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Днем звільнення вважається останній день роботи. Пунктом 2.26 Інструкції встановлено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Щодо заповнення трудової книжки при звільненні, а також щодо видачі трудової книжки при звільненні доцільно відмітити, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Доцільно звернути увагу на те, що згідно з законодавством власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до п.4.1. Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. За доданими до заяви про призначення пенсії документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.07.1982: з 01.04.2000 по 31.03.2002, оскільки записи внесено з порушенням вимог Інструкції, а саме: відсутній наказ про звільнення з роботи та дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5. Позивачу повідомлено, що для зарахування зазначеного періоду необхідно надати уточнюючу довідку. Отже, відсутні законні підстави для зарахування зазначених періодів роботи до страхового стажу позивача. Таким чином, Головне управління правомірно та на законних підставах винесло рішення від 02.04.2025 №56, яким відмовило в призначенні пенсії за віком позивачу в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого п.1 ст. 26 Закону №1058. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 є громадянином України відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_3 виданого Дружківським МВ УМВС України в Донецькій області від 15.10.1997.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, , в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, позивач 26.03.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності вищезазначену заяву про призначення пенсії за віком було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області та у відповідності до наявної в матеріалах справи копії було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 02.04.2025 №56, в якому було зазначено наступне: - «Відмова про призначення пенсії: ОСОБА_1 . Призначення пенсії за віком. Дата народження заявника: ІНФОРМАЦІЯ_1 .ІНН заявника: НОМЕР_2 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України: 26.03.2025. Вік заявника: 59 років 11 місяців 3 дні. Додатковий коментар: починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 року. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років. Страховий стаж заявника становить: 28 років 2 місяця 10 днів. Страховий стаж заявника для визначення права становить: 29 років 3 місяця 9 днів. Розгляд документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.04.2000р. по 31.03.2002р. згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.07.1982р., оскільки записи внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993р. № 58 та затвердженої Міністерством юстиції України 17 серпня 1993р. за №110, а саме: відсутній наказ про звільнення з роботи та дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку. Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заявник працює/не працює працює. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 24.04.2028 р., або при набуті страхового стажу. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.».

Позивач, звертаючись з адміністративним позовом просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 56 від 02.04.2025 в частині відмови в зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1982;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати позивачу до його страхового стажу період роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1982.

Отже спірним питанням в даній справі є не зарахування відповідачем позивачу періоду його роботи: з 01.04.2000 по 31.03.2002 до його страхового стажу, враховуючи, що запис в трудовій книжці позивача про звільнення не відповідає вимогам Інструкції №58.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Абзацом 22 статті 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 01 січня 2004 року. До 01 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж).

Отже, до 01 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджені записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

Види трудової діяльності, що зараховуються до стражу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначені ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону № 1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частина 3 ст. 56 Закону № 1788-ХІІ передбачає, що до стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; в) військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком документи, зокрема: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 цього Порядку № 637 в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 цього ж Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей про періоди роботи, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

У спірний період роботи позивача порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

За змістом пункту 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.

В спірному випадку відповідачем до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002, оскільки, в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 08.07.1982 року, як вказано відповідачем: - «[…] записи внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993р. № 58 та затвердженої Міністерством юстиції України 17 серпня 1993р. за №110, а саме: відсутній наказ про звільнення з роботи та дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку.».

Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив, що відповідно до спірного періоду роботи зазначеного у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 дата заповнення 08 липня 1982 року, позивач працював:

- у «ЧП ОСОБА_2 »: з 01.04.2000 - прийнятий водієм легкового автомобілю з перевезення пасажирів, номер запису 13, в графі «на підставі чого внесено запис» зазначено трудовий договір №387, зареєстрований у Державній податковій інспекції м. Дружківка від 07.04.2000;

- 31.03.2002 звільнений за власним бажанням, номер запису 14 в трудовій книжці, зазначено «ЧП ОСОБА_2 » міститься підпис та штамп приватного підприємця ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що запис у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 08.07.1982 про період роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002, дає змогу встановити зміст виконуваної трудової діяльності та період роботи позивача.

Відсутність зазначення наказу на звільнення (запис №14) з роботи позивача, не впливає на встановлення факту роботи позивача у вказаний період і не робить його трудову книжку неналежним документом, що підтверджує стаж роботи.

Записи в трудовій книжці позивача про трудову діяльність у спірний період виконаний чітко, зрозуміло, без виправлень та неточностей.

Записи про періоди роботи позивача містять всі необхідні дані, відповідають вимогам наведеній вище Інструкції №58, зокрема, запис про звільнення завірений особистим підписом та відбитком печатки приватного підприємця ОСОБА_3 на якого працював позивач; всі записи виконані послідовно (дати вчинення записів про прийняття на роботу узгоджуються із датами записів про звільнення), не містять суперечливих відомостей про періоди роботи та узгоджуються між собою.

Суд зауважує, що виявлені відповідачем недоліки в заповненні трудової книжки позивача не є такими, що виключають можливість зарахування спірного періоду роботи за даними цієї трудової книжки до страхового стажу позивача.

Відповідач не ставить під сумнів достовірність записів, внесених до трудових книжок позивача, а вказує на окремий недолік під час їх заповнення.

З цього приводу суд наголошує, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідних періодів роботи до страхового стажу, оскільки визначальним для вирішення питання про призначення пенсії є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 120/1089/19-а.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Вказане дає підстави для висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права, відтак недотримання роботодавцем усіх вимог при заповненні трудової книжки, не може бути беззаперечною підставою для відмови в призначенні пенсії особи, яка звернулася за такою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Також суд вважає можливим врахувати правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №127/9055/17, що наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо даного періоду роботи відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні даної справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

При цьому, на час розгляду справи в суді відповідачем не надано суду доказів того, що спірні записи в трудовій книжці позивача містять неправдиву інформацію, як і відсутні також докази того, що відповідач здійснив перевірку даних та встановив обставини, які б спростовували зазначене у трудовій книжці позивача. Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не виконало свій обов`язок щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів позивачем.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вказана вище трудова книжка позивача є достатньою підставою для підтвердження його стажу роботи для зарахування спірного періоду роботи, яка не потребує підтвердження додатковими документами, а не зарахування визначених пенсійним органом періоду роботи з 01.04.2000 по 31.03.2002 відповідно до записів в трудовій книжці від 08.07.1982 серії НОМЕР_1 до страхового стажу позивача за наведених пенсійним органом обставин є протиправним.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем позивачу протиправно не було зараховано до його страхового стажу період роботи.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу від 02.04.2025 №56 прийнято не на підставі Конституції та законодавства України, а отже підлягає скасуванню.

З огляду на визнання протиправним та скасування спірного рішення, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 на отримання обґрунтованого та вмотивованого рішення за його заяви є зобов`язання відповідача повторно розглянути дану заяву та вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Такий висновок щодо способу захисту узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 по справі №461/4544/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 по справі №509/1350/17.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №56 від 02.04.2025 року про відмову у призначенні пенсії позивачу за віком, та як похідна вимога, зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 26.03.2025 року про призначення пенсії за віком зарахувавши при повторному розгляді вказаної заяви до його страхового стажу період роботи: з 01.04.2000 по 31.03.2002 року згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.07.1982 року та з урахуванням висновків суду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року у справі № 200/2789/25 залишити без змін.

Повне судове рішення 15 жовтня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук