Справа № 160/10465/25
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач-2), в якій позивач просить:
-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області щодо відмови мені, ОСОБА_1 , як собі, що зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у призначенні підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснювати мені, ОСОБА_1 , виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 17.03.2025 року.
Цією ж ухвалою суду було витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області: засвідчену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ); усі документи, які подавались позивачем до заяви від 17.03.2025 про перерахунок пенсії; розрахунок страхового стажу станом на дату звернення 17.03.2025.
Сторони належним чином повідомлені про судовий розгляд справи, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
До відзиву відповідачем-1 долучено витяг з електронної пенсійної справи ОСОБА_1 .
Позивач своїм правом на подання відповіді на відзиви не скористався.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 КАС України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 31.03.1998 Магдалинівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком з 15.01.2014.
Рішенням Національної комісії з реабілітації від 10.10.2024 ОСОБА_1 , 1954 р.н., визнано реабілітованим.

03.02.2025 Управлінням соціального захисту населення Самарівського РДА позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_3 , відповідно до якого пред`явник цього посвідчення має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Згідно із розрахунком пенсії за пенсійною справою №73, розмір пенсійної виплати позивача з 01.03.2025 становить 4955,52 грн. та складається з таких складових: 4601,12 грн. - основний розмір пенсії від середнього заробітку, надбавка реабілітованим по Постанові №654 п.4.2 - 54,40 грн., компенсаційна виплата 70-ти річним - 300,00 грн.

17.03.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (відділ обслуговування громадян №22) із заявою про перерахунок пенсії, в якій просив «перерахувати пенсію про підвищення згідно п.2 ст. 77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

За принципом екстериторіальності органом розгляду заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

За результатом розгляду заяви позивача від 17.03.2025 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26.03.2025 №73 відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.

Означене рішення відповідача-2 обґрунтоване наступним.

Згідно з п.7 статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» передбачено пенсії за особливі заслуги особам, яких відповідно до Закону України «Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у ХХ столітті», визнано борцями за незалежність України у ХХ столітті та відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітовано, із числа тих, яких за політичними або релігійними мотивами було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або репресивного органу». 29.05.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України № 3113-ІХ «Про внесення змін до законів України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» та «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» стосовно борців за незалежність України у XX столітті та деяких інших осіб», який набирає чинності з 01.07.2023. Законом № 3113 змінено, зокрема, перелік категорій громадян України, яким встановлюється пенсія за особливі заслуги відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» (далі - Закон № 1767), та розміри пенсій за особливі заслуги. Зокрема, з урахуванням внесених змін особи, які відповідно до Закону України «Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті» визнані борцями за незалежність України у XX столітті та відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітовані, із числа тих, яких за політичними або релігійними мотивами було піддано репресіям у формі позбавлення волі (ув`язнення) або примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, набувають право на встановлення пенсії за особливі заслуги у розмірі 4200 грн. Пенсія за особливі заслуги борцям за незалежність встановлюється у строки, визначені частиною третьою статті 5 Закону № 1767, але не раніше 01.07.2023 на підставі довідок, що підтверджують вищезазначений статус осіб, виданих Регіональними комісіями, що утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі Радою міністрів Автономної Республіки Крим, головами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Враховуючи зазначене, оскільки заявник не надав довідку Регіональної комісії щодо приналежності його до категорії реабілітованих осіб, яким передбачено встановлення пенсії за особові заслуги відповідно до п.7 ст.1 Закону 1767, відсутні підстави встановлення пенсії за особливі заслуги згідно Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».

Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні підвищення до пенсії як особі, що зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та третьою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

17.04.1991 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» №962-XII (далі - Закон №962-XII), метою якого є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

За змістом статті 1 Закону № 962-XII було визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

-антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

-поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

-порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII (далі - Закон № 2325-VIII), який набрав чинності 05.05.2018, внесено зміни до Закону №962-ХІІ, зокрема, назву, преамбулу і статтю 1, 3, 6 викладено в новій редакції. З цього часу Закон має назву «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Законом № 2325-VIII надано значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширено коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 1-1 цього Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII від 17 квітня 1991 року (зі змінами і доповненнями) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Частина перша статті 4 вказаного Закону передбачає поновлення реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Відповідно до пункту 2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Статтею 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ передбачено підвищення пенсій деяким категоріям громадян.

Так, згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону №1788-ХІІ призначені пенсії підвищуються: репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до статті 28 Закону №1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Прожитковий мінімум відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону №1058-IV, згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Згідно із вимогами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), тому поняття мінімальної пенсії за віком, наведене у статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» необхідно застосовувати для визначення розміру підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2020 року у справі №446/1525/16-а.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2023 № 1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з підпунктом 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 №654 з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

В ході судового розгляду справи встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком з 15.01.2014.

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 10.10.2024 ОСОБА_1 , 1954 р.н., визнано реабілітованим.

Як вбачається з Висновку Національної комісії з реабілітації про визнання особи, репресованої за рішенням позасудового репресивного органу, реабілітованою, ОСОБА_1 , 1954 р.н., був притягнутий до «суду офіцерської честі», а надалі (у вересні 1990 р.) отримав незадовільну службову характеристику з поданням про звільнення в запас у зв`язку зі службовою невідповідністю. Відомості щодо службових якостей ОСОБА_1 кардинально відрізнялися в гіршу сторону від характеристики, яка була за рік до того. Окремо зазначалося, що ОСОБА_1 був виключений з КПРС за несплату членських внесків, і що він «ярий прихильник поглядів неформальних організацій». На підставі зазначеного подання ОСОБА_1 наказом заступника Міністра оборони СРСР від 23.10.1990 був звільнений у запас у зв`язку зі службовою невідповідністю. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_1 був безпідставно звільнений з військової служби, при цьому реальним мотивом звільнення був політичний мотив, тому підлягає визнанню реабілітованим на підставі пункту 1 статті 1-2, пункту 22 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а саме, застосування до нього репресій позасудовим органом з політичних мотивів у формі позбавлення трудових прав.

Крім того, зі змісту посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_3 від 03.02.2025 вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Таким чином, ОСОБА_1 є репресованою особою, яку згодом реабілітовано.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини першої статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки він є репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано.

Водночас, згідно із розрахунком пенсії за пенсійною справою №73, надбавка реабілітованим до пенсійної виплати становить 54,40 грн. відповідно до підпункту 2 пункту 4 Постанови №654.

Відповідачем-1 не наведено у відзиві обґрунтувань наведеним нарахуванням.

За обставин цієї справи, позивач звернувся до відповідача-1 із заявою щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII - 17.03.2025, яку розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Разом з тим, жодних доводів щодо причин відмови у нарахуванні підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, відповідачем-2 у рішенні від 26.03.2025 №73 не зазначено, що виключає його обґрунтованість.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу за постанову Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654.

Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, необхідно керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Таким чином, розмір підвищення до пенсії позивачу повинен обчислюватися не на підставі Постанови № 654, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення відповідача-2 не відповідає критеріям, встановлених частиною другою статті 2 КАС України, є протиправним та підлягає скасуванню, тому з метою відновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату підвищення пенсії позивачу у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону №1788-XII, починаючи з 17.03.2025 (тобто з дня звернення).

Позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо «відмови в призначенні підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком», не підлягають задоволенню, оскільки не є належним способом захисту у спірних правовідносинах.

Належним способом захисту є оскарження рішення про відмову в перерахунку пенсії, прийнятого за наслідками розгляду заяви від 17.03.2025, яким і скористався позивач.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом положень частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем-2 не доведено правомірності свого рішення у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на викладене, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою у розмірі 1211,20 грн., підлягають стягненню з відповідача-2 за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача, оскільки рішенням саме цього суб`єкта владних повноважень порушені права та інтереси позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 73-78, 90, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Зодчих, 22) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Зодчих, 22) від 26.03.2025 №73 про відмову в перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), як реабілітованій особі, підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 17.03.2025.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Зодчих, 22) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова