Справа № 420/26027/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Національна поліція України, про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеські області щодо реалізації права на безоплатне отримання у власність займаного ОСОБА_1 та членами його родини житла, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»; визнати протиправним рішення Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови в наданні дозволу на виведення квартири, яку займає ОСОБА_1 із родиною за адресою: АДРЕСА_1 зі складу службових приміщень із направленням клопотання до Національної поліції України; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області надати дозвіл на виведення квартири, яку займає ОСОБА_1 із родиною за адресою: АДРЕСА_1 зі складу службових приміщень із направленням клопотання до Національної поліції України; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області забезпечити реалізацію права на безоплатне отримання у власність займаного ОСОБА_1 та членами його родини житла, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку з необхідності поліпшення житлових умов Позивач та його родина перебували на обліку осіб, які відповідно до ст. 40 ЖК України потребують поліпшення житлових умов в ГУ НП в Одеській області. Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу Української РСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Україні, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 373 на підставі ордеру на службове жиле приміщення № 2651 серії ПР від 02 серпня 2019 року під час проходження служби Позивачу та членам його сім`ї (дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 ) було надано службове житло квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується ордером на службове жиле приміщення № 2651 серії ПР від 02 серпня 2019 року.

У 2020 році Позивача було звільнено зі служби з лав Національної Поліції України з вислугою 25 календарних років служби та 34 пільгових років служби відповідно. Відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» Позивач набув статус ветерана ОВС (Національної поліції України), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та на нього розповсюджуються соціальні гарантії та пільги встановлені для ветеранів ОВС Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Крім того, Позивач на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» набув статус пенсіонера ОВС за вислугою років, що підтверджується відповідним посвідченням.

З моменту звільнення Позивача зі служби він продовжує проживати в зазначеній квартирі разом із членами своєї сім`ї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: право на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду.

У зв`язку з завершенням служби Позивача в Національній поліції України, необхідність у використанні цього приміщення як службового відпала.

З метою подальшої реалізації права на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла, гарантованого п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», з врахуванням того, що дана квартира за адресою АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання для Позивача та його родини, Позивач не має іншого житла, право на отримання у власність іншого житла не реалізовував, він звернувся до ГУ НП в Одеській області із заявою про виключення даної квартири зі складу службових приміщень.

Листом ГУ НП в Одеській області № 82768 2025 від 02.07.2025 (236240) Позивача було повідомлено про фактичну відмову у задоволенні його законних вимог з вказанням наступного: « 23.06.2025 відбулось засідання житлової комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області, на порядок денний якого було винесено питання щодо розгляду Вашої заяви про виключення трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, з числа службових житлових приміщень. На теперішній час поліпшення житлових умов потребують 112 працівників поліції в м. Одесі, з яких відповідно до вимог ст. 47 Житлового кодексу України, поліцейських, які потребують поліпшення умов зі складом родини більше 3-х осіб складає 41. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, програма забезпечення службовим житлом поліцейських реалізується в умовах обмеженого фінансування, що в свою чергу приводить до відсутності можливості придбання житла для військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, відповідно до положень Порядку використання коштів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 147, загальною площею більше ніж 66 кв. м. На підставі викладеного та відповідно до п. 6 розділу І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, на сьогоднішній день існує велика потреба наявності житлового фонду ГУНП в Одеській області трикімнатних квартир для діючих працівників поліції. За результатами засідання членами житлової комісії ухвалено рішення, що на даний час надання дозволу на виведення зазначеної квартири з числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України з метою погодження вказаного питання, є передчасним». Зважаючи на зазначене, Позивач звернувся до суду із даним позовом з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Ухвалою судді від 12.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

28.08.2025 до суду від ГУ НП в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позовні вимоги є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до наказу НПУ від 15.09.2016 № 854 «Про питання фонду службового житла в системі Національної поліції України», прийнятим відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 «Про службові жилі приміщення», Положення про Національну поліцію, а також з метою впорядкування роботи з надання службових жилих приміщень і користування ними в Національній поліції України, встановлено, що виключення жилих приміщень державної власності, що належить до сфери управління Національної поліції з числа службових, здійснювати з дотриманням порядку, установленого законодавством України, за погодженням з Головою Національної поліції України або із заступником Голови Національної поліції України відповідно до розподілу функціональних обов`язків (наказ додається до відзиву). Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, є очевидним, що вирішення питання про виключення квартири з числа службових належить уповноваженому органу, яким у даному випадку є Національна поліція України, яка відповідно до повноважень, наданих їй законом здійснює розподіл житлових приміщень, виходячи з урахуванням потреби інших працівників, які також потребують отримання службового житла. Вказане свідчить про те, що питання виключення квартири з числа службових не належить до компетенції ГУНП в Одеській області». Листом ГУНП в Одеській області № 82768 2025 від 02.07.2025 (236240) заява ОСОБА_1 була розглянута по суті, 23.06.2025 відбулось засідання житлової комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області, на порядок денний якого було винесено питання щодо розгляду Вашої заяви про виключення трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, з числа службових житлових приміщень. За результатами засідання членами житлової комісії ухвалено рішення, що на даний час надання дозволу на виведення зазначеної квартири з числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України з метою погодження вказаного питання, є передчасним. Рішення про виключення житлового приміщення зі складу службового належить виключно до компетенції НПУ як власника майна. Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції України, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їхніх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено право на безоплатне отримання у власність займаного ветеранами та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду. Однак, така гарантія стосується соціального житла, яке в подальшому може отримуватись у власність ветеранами. Відповідно абзацу 3 статті 1 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» соціальне житло - житло всіх форм власності (крім соціальних гуртожитків) із житлового фонду соціального призначення, що безоплатно надається громадянам України, які потребують соціального захисту, на підставі договору найму на певний строк. Вказане визначення дозволяє розмежувати поняття «службове» та «соціальне житло», адже відповідно до п. 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). У зв`язку із цим відповідач вважає посилання позивача на Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» неналежними, оскільки спірні правовідносини ним не регулюються. Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 160/7153/20 зазначив, що дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким. З огляду на положення статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади. Адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Беручи до уваги, що позивач протягом тривалого проміжку часу (з 2019 року) разом із своєю родиною проживає у вказаній квартирі, отже його право на забезпечення службовим житлом жодним чином не порушено, а 02.07.2025 ГУНП в Одеській області при розгляді заяви позивача об`єктивно доведено необхідність залишення такої квартири в статусі службової та повідомлено ОСОБА_1 про прийняте в межах компетенції рішення у порядку, встановленому чинним законодавством, відповідач вважає, що будь-які права позивача Головними управлінням не порушувались.

10.09.2025 від Національної Поліції України надійшли пояснення на позовну заяву, згідно яких позов є безпідставним виходячи з наступного. Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла є Житловий кодекс України (далі ЖК України) та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 (далі Положення № 37). Частиною першою статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК України). Відповідно до частини другої статті 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України). Згідно з пунктом 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ним обслуговується (їх робочого місця). Пунктом 3 Положення № 37 визначено, що жиле приміщення виключається з числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Відповідно до пункту 6 Положення № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому поряду воно виключене з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Зі змісту вказаних положень виходить, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише за наявності клопотання адміністрації підприємства, у сфері управління якого перебуває вказане житлове приміщення як службове. З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав належить на праві власності Національній поліції України та на праві оперативного управління Головному управлінню Національної поліції в Одеській області. Відповідно до п. п. 58, 59 пункту 4 Положення «Про Національну поліцію», затвердженого постановою КМУ від 28.10.2015 року №877, Національна поліція України відповідно до покладених на неї завдань виконує в межах повноважень, передбачених законом, функції управління об`єктами державної власності, що належить до сфери її управління. Разом з цим, відповідно до наказу НПУ від 15.09.2016 №854 «Про питання фонду службового житла в системі Національної поліції України» (зі змінами внесеними Документ сформований в системі «Електронний суд» 08.09.2025 4 наказом НПУ від 21.11.2017 № 1201) прийнятими відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 «Про службові жилі приміщення», Положення про Національну поліцію, а також з метою впорядкування роботи з надання службових жилих приміщень і користування ними в Національній поліції України, встановлено, що виключення жилих приміщень державної власності, що належить до сфери управління Національної поліції з числа службових, здійснювати з дотриманням порядку, установленого законодавством України, за погодженням з Головою Національної поліції України або із заступником Голови Національної поліції України відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, висновується, що вирішення питання про виключення квартири з числа службових належить уповноваженому органу, який відповідно до повноважень наданих законом здійснює розподіл житлових приміщень, виходячи з урахуванням потреби інших працівників, які також потребують отримання службового житла. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло Статтею 48 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства (ч.3). Частиною 1 статті 4 Закону України від 18.01.2018 № 2269 -VII «Про приватизацію державного і комунального майна» (далі - Закон України № 2269 - VII) до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України. Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України № 2269 - VII приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: приватизації не підлягають майнові комплекси підрозділів пожежної охорони (пожежні депо, пости, адміністративні приміщення), транспортні засоби спеціального призначення, що забезпечують виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією пожеж, наслідків стихійного лиха. У постанові Верховного Суду від 03.10.2022 року справа № 643/15613/19 зроблено висновок, що особа, яка бажає приватизувати службове житло, повинна звернутися до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового.

17.09.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою твердження відповідача про те, що питання виключення квартири з числа службових не належить до компетенції ГУ НП в Одеській області спростовується наявним письмовим доказом - листом ГУ НП в Одеській області № 827682025 від 02.07.2025 (236240), із якого вбачається, що заява Позивача була розглянута відповідно до компетенції ГУНП та прийнято рішення про передчасність надання дозволу на виведення квартири із числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України. Крім цього, питання ОСОБА_1 стосувалося не виключення квартири з числа службових, а надання дозволу та направлення відповідного клопотання до Центральної житлової комісії Національної поліції України. Позивач не заперечує те, що саме НПУ в особі Центральної житлової комісії приймає рішення про виключення житлового приміщення зі складу службового, але на підставі клопотання ГУНП в Одеській області про виключення житла з числа службових. Позивач підпадає під критерії, визначені ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», що надає йому право отримати безплатно зайняту ним квартиру із числа державного житлового фонду, потреба у використанні якої як службової відпала. В даному випадку, Відповідач мав прийняте одне законне та обґрунтоване рішення про надання дозволу на виведення зазначеної квартири з числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України з метою погодження вказаного питання. Однак, із посиланням на те, що теперішній час поліпшення житлових умов потребують 112 працівників поліції в м. Одесі, з яких відповідно до вимог ст. 47 Житлового кодексу України, поліцейських, які потребують поліпшення умов зі складом родини більше 3-х осіб складає 41, протиправно відмовив ОСОБА_1 . Більш того, є незрозумілим, яким чином право Позивача на виведення даної квартири із числа службових може вплинути на права інших поліцейських, які потребують поліпшення умов проживання, адже Позивач є ветераном НПУ, прослужив в означеному органі більше 10 років, має двох неповнолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі та в силу чинного законодавства України не може бути виселений за для задоволення потреб інших осіб. Таким чином, вважаємо аргументи Відповідача такими, що не спростовують законних та обґрунтованих позовних вимог Позивача.

23.09.2025 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення, за якими позивач не погоджується з тезою відповідача про те, що займане позивачем житло може бути використано іншим службовцем. Займане житлове приміщення Позивачем не може бути використано іншим службовцем Іншим житловим приміщенням Відповідач Позивача не забезпечив та не планує забезпечувати, а тому Позивач в подальшому планує проживати саме в цьому житловому приміщенні. Таким чином, займане Позивачем житлове приміщення ні за яких обставин не може бути передано іншим працівникам ГУНП Відповідача «на їх потреби» незважаючи на наявність статусу «службового» у даного житлового приміщення. Позивач правомірно, в передбачений Законом спосіб звернувся до Відповідача із заявою про виведення вказаного житла зі складу службового. Оскільки таке звернення обґрунтовано реалізацією гарантій на безоплатне отримання від Держави займаного житлового приміщення у власність, гарантоване ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», та на думку Позивача передумовою реалізації цього права є звернення з правомірною вимогою щодо зняття статусу службового із займаного їм житлового приміщення.

23.09.2025 до суду від ГУ НП в Одеській області надійшли заперечення на відповідь, згідно з якими, з огляду на копію заяви ОСОБА_1 № Д-6490 від 05.06.2025 (163530) остання має назву «Заява про виключення квартири зі складу службових приміщень», а прохальна частина містить формулювання: «прийняти рішення про виключення квартири, яку я займаю за своєю родиною: АДРЕСА_1 зі складу службових приміщень із направленням клопотання до Приморської районної адміністрації ОМР». Вказане підтверджує, що заява позивача стосувалась саме питання виключення квартири зі складу службових, яке не перебуває в компетенції ГУНП в Одеській області. Одночасно треба звернути увагу на вказану Головним управлінням позивачу необхідність збереження службового житлового фонду у відповіді на його звернення. Слід врахувати, що службове житло є обмеженим ресурсом, створеним для забезпечення ефективного функціонування підрозділів ГУНП в Одеській області. На відміну від житла соціального фонду, службові квартири призначені для оперативного проживання співробітників у зв`язку зі службою. Отже, прийняте ГУНП в Одеській області рішення не звертатися з клопотанням до НПУ є виправданим з огляду на потреби чинних працівників. Тому вказану заяву Головним управлінням розглянуто в межах своєї компетенції та з обґрунтуванням того, що у використанні зазначеного житла як службового необхідність не відпала, позивачу повідомлено, що направлення клопотання до НПУ з метою погодження такого питання є передчасним. Займана ОСОБА_1 квартира не є соціальною, вона має статус службового житла. Отже, зазначене позивачем тлумачення положень Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» щодо можливості стати власником службового житла не витримує змістового аналізу: службове житло використовується за іншим призначенням і його обіг регулюється окремими нормами ЖК України та відповідними положеннями. Наявність у позивача підстав для подальшого проживання у службовій квартирі та відсутність при цьому трудових відносин між ним та ГУНП в Одеській області саме по собі не зобов`язує ГУНП виключати квартиру з числа службових. Згідно норм чинного законодавства рішення про виключення квартири із службового фонду не є обов`язком, а є наданим законом вибірковим повноваженням (дискрецією) уповноваженого органу. Таким чином, ГУНП в Одеській області може вирішувати, чи ініціювати виключення конкретного приміщення з фонду службового житла, чи залишити його за службовим призначенням, беручи до уваги поточні кадрові потреби та обсяг ресурсу. Будь-яка норма, на яку посилається позивач не містить обов`язку ГУНП в Одеській області звертатись із відповідним клопотанням до НПУ та не підтверджує відсутності дискреції у цьому питанні, на яку вказує сторона позивача.

24.09.2025 до суду від представника позивача надійшла заява щодо додаткових пояснень, згідно з якими саме НПУ в особі Центральної житлової комісії приймає рішення про виключення житлового приміщення зі складу службового, але на підставі клопотання ГУНП в Одеській області про виключення житла з числа службових. Враховуючи, що надання дозволу на виведення квартир з числа службових є виключною компетенцією Національної поліції України, відповідач перевищав надані повноваження, розглянув заяву ОСОБА_1 по суті та відмовивши в її задоволенні обґрунтував прийняте рішення не нормами законодавства, а не існуючим правовим поняттям «передчасності розгляду заявленого питання». Розуміючи, що ніхто і ніколи не наддасть позивачу іншого житла у зв`язку з недостатнім бюджетним фінансуванням будівництва житла для Нац Поліціі він, з метою реалізації свого права, гарантованого Законом звернувся до відповідача з обґрунтованою заявою, в задоволенні якої йому було безпідставно відмовлено. Оскільки зняття статусу службового житла є звичайною практикою в правоохоронних органах і його звернення обґрунтовано реалізацією прав, пільг та привілеї встановлених Законом та гарантованих Державою саме для ветеранів Національної поліції. Також є цілком безпідставною, необґрунтованою та протиправною відмова Відповідача з посиланням та обґрунтуванням свого рішення на те що воно є виправданим з огляду на потреби чинних працівників.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено та учасниками справи не заперечується, що у 2020 році ОСОБА_1 було звільнено зі служби з лав Національної поліції України з вислугою 25 календарних років служби та 34 пільгових років служби. Відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» Позивач набув статусу ветерана ОВС (Національної поліції України), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

У зв`язку із необхідності поліпшення житлових умов Позивач та його родина перебували на обліку осіб, які відповідно до ст. 40 ЖК України потребують поліпшення житлових умов в ГУ НП в Одеській області. Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу Української РСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Україні, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 373 на підставі ордеру на службове жиле приміщення № 2651 серії ПР від 02 серпня 2019 року під час проходження служби Позивачу та членам його сім`ї (дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 ) було надано службове житло квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується ордером на службове жиле приміщення № 2651 серії ПР від 02 серпня 2019 року. На теперішній час Позивач та його родина продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні.

З метою реалізації права на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла, гарантованого п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», з врахуванням того, що дана квартира за адресою АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання для Позивача та його родини, Позивач не має іншого житла, останній звернувся до ГУ НП в Одеській області із заявою про виключення даної квартири зі складу службових приміщень.

Листом ГУ НП в Одеській області № 82768 2025 від 02.07.2025 (236240) Позивача було повідомлено про фактичну відмову у задоволенні його вимог із зазначенням наступного: « 23.06.2025 відбулось засідання житлової комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області, на порядок денний якого було винесено питання щодо розгляду Вашої заяви про виключення трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, з числа службових житлових приміщень. На теперішній час поліпшення житлових умов потребують 112 працівників поліції в м. Одесі, з яких відповідно до вимог ст. 47 Житлового кодексу України, поліцейських, які потребують поліпшення умов зі складом родини більше 3-х осіб складає 41. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, програма забезпечення службовим житлом поліцейських реалізується в умовах обмеженого фінансування, що в свою чергу приводить до відсутності можливості придбання житла для військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, відповідно до положень Порядку використання коштів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 147, загальною площею більше ніж 66 кв. м. На підставі викладеного та відповідно до п. 6 розділу І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, на сьогоднішній день існує велика потреба наявності житлового фонду ГУНП в Одеській області трикімнатних квартир для діючих працівників поліції. За результатами засідання членами житлової комісії ухвалено рішення, що на даний час надання дозволу на виведення зазначеної квартири з числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України з метою погодження вказаного питання, є передчасним».

Позивач зазначає, що має надані Державною гарантії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» щодо права на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду, що не було забезпечено, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовними вимогами.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що на Позивача, з врахуванням наявності у нього статусу Ветерана ОВС, розповсюджуються соціальні гарантії та пільги, встановлені для ветеранів ОВС Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Так, відповідно до преамбули Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», цей Закон визначає статус ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, та членів їхніх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону відповідальність за реалізацію державної політики стосовно ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.2 Закону законодавство України про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів України, що регулюють суспільні відносини у сфері соціального захисту громадян.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального захисту ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, та членів їхніх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, надаються такі пільги: право на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду.

Судом встановлено, що займане житлове приміщення Позивачем та його родиною квартиру за адресою: АДРЕСА_1 має статус службового.

Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла є Житловий кодекс України (далі ЖК України) та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 (далі Положення № 37).

Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою), і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК України).

Відповідно до частини другої статті 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України).

Згідно з пунктом 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ним обслуговується (їх робочого місця). Пунктом 3 Положення № 37 визначено, що жиле приміщення виключається з числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Відповідно до пункту 6 Положення № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому поряду воно виключене з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

Отже, зі змісту вказаних вище положень законодавства вбачається, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише за наявності клопотання адміністрації підприємства, у сфері управління якого перебуває вказане житлове приміщення як службове.

З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав належить на праві власності Національній поліції України та на праві оперативного управління Головному управлінню Національної поліції в Одеській області.

Згідно п.п. 58, 59 пункту 4 Положення «Про Національну поліцію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року №877, Національна поліція України відповідно до покладених на неї завдань виконує в межах повноважень, передбачених законом, функції управління об`єктами державної власності, що належить до сфери її управління.

Відповідно до наказу НПУ від 15.09.2016 №854 «Про питання фонду службового житла в системі Національної поліції України», наказу НПУ від 21.11.2017 № 1201, прийнятими відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 «Про службові жилі приміщення», Положення про Національну поліцію, а також з метою впорядкування роботи з надання службових жилих приміщень і користування ними в Національній поліції України, визначено, що виключення жилих приміщень державної власності, що належить до сфери управління Національної поліції з числа службових, здійснюється з дотриманням порядку, встановленого законодавством України, за погодженням з Головою Національної поліції України або із заступником Голови Національної поліції України відповідно до розподілу функціональних обов`язків.

Наказом МВС України від 05.04.2016 № 250 затверджено Положення про Центральну житлову комісію Національної поліції України (надалі Положення про ЦЖК НПУ).

Пунктами 1, 2 Положення про ЦЖК НПУ передбачено, що це Положення визначає організаційно-правові основи діяльності Центральної житлової комісії (далі ЦЖК) Національної поліції України (далі НПУ) щодо надання жилих приміщень поліцейським, державним службовцям, працівникам, пенсіонерам центрального органу управління НПУ, керівникам територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів НПУ, закладів професійної (професійно-технічної) освіти із специфічними умовами навчання, державних установ НПУ та членам їх сімей (далі працівники). ЦЖК є колегіальним органом, утвореним для вирішення житлових питань працівників.

Відповідно до пп. 8 п. 2 Розділу ІІ Положення про Центральну житлову комісію Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 05.04.2016 № 250, з метою виконання завдань ЦЖК: розглядає питання щодо клопотання про виключення (включення) житла зі (до) списку службового.

Отже, з викладених вище нормативно-правових актів убачається, що прийняття рішення про виведення службового жилого приміщення із числа службових віднесено до компетенції Національної поліції України (ЦЖК НПУ), якій на праві власності належить дане майно, при чому таке рішення має бути прийнято за наслідками розгляду відповідного клопотання, в даному випадку Головного управління Національної поліції в Одеській області, на праві оперативного управління якого дане житло належить. В свою чергу, Відповідач своїми діями фактично відмовив Позивачу у вирішенні зазначеного питання.

При цьому суд враховує, що за наслідками розгляду клопотання Позивача, Відповідач не приймав жодних рішень (актів) та не допустив бездіяльності, оскільки вчинив дії, які виразилися у відмові в направленні до Національної поліції України клопотання про надання дозволу на виведення квартири, яку займає Позивач, зі складу службових житлових приміщень.

Перевіряючи правомірність правової поведінки Відповідача у спірних правовідносинах за наслідками розгляду звернення Позивача, суд виходить із такого.

Так, ОСОБА_1 , реалізуючи право, гарантоване п. 1 ч. 1 ст. 6 Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», на отримання займаного житлового приміщення у власність, звернувся до Відповідача з відповідною заявою про виключення займаного житлового приміщення з числа службових.

Листом ГУНП в Одеській області № 82768 2025 від 02.07.2025 (236240) Позивача було повідомлено про фактичну відмову у задоволенні його вимог з вказанням наступного: « 23.06.2025 відбулось засідання житлової комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області, на порядок денний якого було винесено питання щодо розгляду Вашої заяви про виключення трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, з числа службових житлових приміщень. На теперішній час поліпшення житлових умов потребують 112 працівників поліції в м. Одесі, з яких відповідно до вимог ст. 47 Житлового кодексу України, поліцейських, які потребують поліпшення умов зі складом родини більше 3-х осіб складає 41. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, програма забезпечення службовим житлом поліцейських реалізується в умовах обмеженого фінансування, що в свою чергу приводить до відсутності можливості придбання житла для військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, відповідно до положень Порядку використання коштів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 147, загальною площею більше ніж 66 кв. м. На підставі викладеного та відповідно до п. 6 розділу І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, на сьогоднішній день існує велика потреба наявності житлового фонду ГУНП в Одеській області трикімнатних квартир для діючих працівників поліції. За результатами засідання членами житлової комісії ухвалено рішення, що на даний час надання дозволу на виведення зазначеної квартири з числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України з метою погодження вказаного питання, є передчасним».

Відповідно до пп. 8 п. 2 Розділу ІІ Положення про Центральну житлову комісію Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 05.04.2016 № 250 з метою виконання завдань ЦЖК: розглядає питання щодо клопотання про виключення (включення) житла зі (до) списку службового.

Тобто, розгляд клопотання Позивача про виключення житла зі списку службового належить до виключної компетенції Центральної житлової комісії Національної поліції України. Разом із тим, в порушення вказаного Положення, житлова комісія Відповідача перебрала на себе повноваження Центральної житлової комісії Національної поліції України, розглянувши питання зняття статусу службового житла Позивача по суті та відмовивши в задоволенні його вимог, вказавши у відповіді на заяву Позивача наступне: «на сьогоднішній день існує велика потреба наявності житлового фонду ГУНП в Одеській області трикімнатних квартир для діючих працівників поліції. За результатами засідання членами житлової комісії ухвалено рішення, що на даний час надання дозволу на виведення зазначеної квартири з числа службових та направлення клопотання до Національної поліції України з метою погодження вказаного питання, є передчасним».

Вирішуючи справу з врахуванням правових позицій, висловлених ЄСПЛ суд враховує, що орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши належне правове та фактичне обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Разом із тим, на думку суду не можна погодиться з обґрунтуванням Відповідача свого рішення щодо відмови в задоволенні вимог Позивача «передчасністю» його звернення. Оскільки право на безоплатне отримання займаного житлового приміщення ветераном НП України ОСОБА_1 - трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м у власність позивача виникло одночасно з набуттям їм статусу Ветерана Національної поліції, а саме 25.03.2020 року; вказане право є непорушним та гарантованим.

При цьому суд враховує, що реалізація цього права Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не пов`язується з кількістю осіб, що потребують поліпшення житлових умов в певній установі, статусом займаного житлового приміщення, недофінансуванням державних органів, періодом звернення ветераном за реалізацією прав та гарантій встановлених Законом. Суд враховує, що метою звернення Позивача до Відповідача з заявою про виключення займаного житлового приміщення з числа службових було реалізація гарантій, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» з метою подальшого отримання займаного житлового приміщення у власність, реалізація якого покладена на відповідний державний орган.

З врахуванням цього, суд критично відноситься до позиції Відповідача стосовно наявності у нього дискреційних повноважень щодо мотивів прийняття оскаржуваного Позивачем рішення та його узгодженості з правовою позицію Верховного Суду в справі № 160/7153/20. Оскільки згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.12.2018 у справі № 623/1711/17, під поняттям «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З врахуванням вищенаведеного, на думку суду, Відповідач повинен був надіслати звернення Позивача на розгляд Центральної житлової комісії Національної поліції України, яка уповноважена приймати рішення по суті звернення. Разом із тим, Відповідач вказаних дій не зробив, розглянув звернення Позивача по суті та безпідставно відмовив у його задоволенні.

Крім того, відповідно до приписів ст. ст. 3, 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд звертає увагу, що згідно практики ЄСПЛ, складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Так, у п. 103 рішення ЄСПЛ у справі «Saghinadze and Others v. Georgia» (заява № 18768/05), для того, щоб «очікування» було «законним», воно повинне бути більш конкретним, ніж звичайна надія і бути заснованим на нормі права або правовому акті.

У постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 Верховний Суд підкреслив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій.

В Окремій думці на ухвалу Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 826/2195/16 розкрито поняття легітимних очікувань в публічно-правових відносинах у практичній площині. Зокрема, зазначається, що принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, що органи публічної влади повинні не лише дотримуватися приписів актів законодавства, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Тобто, якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися на отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають легітимні (законні) очікування, що підлягають захисту.

Суд вважає, що Позивач має законні та обґрунтовані очікування щодо виключення займаної ним квартири із числа службових на підставі імперативних прописів ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та п. 6 Положення про Порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Український РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37, оскільки має статус Ветерана ОВС.

Разом з тим, Відповідач своїми діями, оформленими листом, відмовив Позивачу у задоволенні його вимог без посилання на жоден нормативно-правовий акт, лише вказуючи на потребу у житлі інших працівників та неналежне фінансування, без належної та прозорою правової аргументації причинно-наслідкових зав`язків між наявністю в установі осіб, які потребують поліпшення житлових умов та неможливістю реалізації права на отримання у власність займаного житлового приміщення Позивачем-ветераном Національної поліції в силу вимог Закону, яке займається ним та членами його сім`ї на законних підставах.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, надаються такі пільги: право на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду.

Судом встановлено, що на теперішній час підзаконними нормативно-правовими актами порядок реалізації права на безоплатне отримання у власність займаного ветеранами та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду не врегульовано (існує правова прогалина), але відсутністю відповідного правового регулювання не може бути виправдана бездіяльність державних органів, на які покладена реалізація відповідних положень Закону щодо соціального захисту ветеранів. Так, Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

В свою чергу, це узгоджується із обов`язком органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватися принципу належного урядування, складовими якого є, зокрема, принцип поваги до прав людини, принцип приватності та принцип забезпечення соціальної згуртованості адміністративними органами.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.12.2021 року у справі №400/2085/19, від 27.01.2022 року у справі №240/7087/20, від 17.02.2022 року у справі №640/11168/20, від 18.05.2022 року у справі №380/12337/20.

Крім того, суд вважає, що Відповідач, обґрунтовуючи свою правову позицію, безпідставно послався на те, що реалізація права на отримання займаного житлового приміщення Позивачем можлива тільки у випадку зайняття та проживання в житлі соціального призначення. Так, у відзиві на позов Відповідач вказав: «Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено право на безоплатне отримання у власність займаного ветеранами та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду. Однак, така гарантія стосується соціального житла, яке в подальшому може отримуватись у власність ветеранами».

Разом із тим, відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» соціальне житло не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, продажу, даруванню, викупу та заставі. Крім того, Відповідач не надав суду доказів, що займане житлове приміщення Позивачем є соціальним в силу критеріїв, визначених ст.ст.1-5 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення».

Суд критично ставиться до посилання Відповідача на практику Верховного Суду від 03.10.2022 у справі № 643/15613/19, оскільки вона не є релевантною спірним правовідносинам, викладеним фактам та їх обґрунтуванню.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, правовідносини, яким надана оцінка у вищевказаній постанові Верховного Суду, не є однаковими із правовідносинами у даній адміністративний справі. Так, позивач у справі № 643/15613/19 не проходив службу в Національній поліції України та не мав статусу ветерана НПУ, не реалізовував право на отримання займаного житлового приміщення у власність як алгоритм дій щодо соціального захисту ветерана НПУ. Також підставами відмови у задоволенні позову було те, що вимоги позивача пред`явлені до Харківської міської ради, яка самостійно, без наданого клопотання, не може виключити квартиру з числа службових. У зв`язку з чим суд вважав, що неможливо виключити квартиру із числа службових, оскільки позивачем не надано до суду підтверджень того, що Державне підприємство «Харківський Радіозавод «ПРОТОН» подало клопотання до виконавчого комітету Харківської міської ради, а тому в суду відсутні повноваження, передбачені законом, щодо виключення спірної квартири з числа службових.

Таким чином, судова практика, на яку посилається Відповідач, не є релевантною до спірних правовідносин.

Надаючи оцінку правовій позиції НПУ, викладеної у поясненнях на позовну заяву, суд звертає увагу на її помилковість та невідповідність обставинам справи, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Закон України «Про приватизацію державного і комунального майна», на який посилається НПУ, не регулює питання приватизації об`єктів державного житлового фонду.

Так, відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів державного житлового фонду, у тому числі гуртожитків. Таким чином посилання на вказаний Закон є безпідставним.

В свою чергу, приватизація громадянами України державного житлового фонду врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до ст. 1 якого приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Таким чином, Позивачем отримання у власність займаного житлового приміщення за певних обставин може здійснюватися, за його вибором, як шляхом приватизації на підставі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», так і на відповідно до вимог спеціального законодавства п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», відповідно до якого ветерани органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, надаються такі пільги: право на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду.

При цьому, отримання у власність займаного житлового приміщення на підставі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не є тотожними поняттями. Оскільки отримання у власність займаного житлового приміщення на підставі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути здійснено будь-яким громадянином України і таке отримання не є реалізацією права на соціальних захист, гарантією або пільгою Держави певній особі. Отримання ж у власність займаного житлового приміщення ветераном ОВС (НПУ) є реалізацією його права на пільги та гарантії, які Держава встановлює виключно для ветеранів НПУ Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

На думку суду, посилання НПУ на постанову Верховного Суду по справі №643/15613/19 не є релевантним, оскільки спір у вказаній справі стосувався реалізації права на отримання у власність житлового приміщення шляхом приватизації на підставі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а не на підставі п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», як реалізація пільг та гарантій Держави ветераном НПУ. Крім того, Позивач не заперечує, а навпаки наполягає на реалізації його права на отримання у власність займаного житлового приміщення в спосіб, передбачений чинним законодавством, та саме шляхом подання відповідним уповноваженим органом клопотання про виключення займаного житлового приміщення з числа службового, який узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою по справі №643/15613/19.

Крім того, НПУ вказало, що згідно з пунктом 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ним обслуговується (їх робочого місця). Пунктом 3 Положення № 37 визначено, що жиле приміщення виключається з числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Відповідно до пункту 6 Положення № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому поряду воно виключене з числа службових.

Водночас, із викладених у позові обставин вбачається, що Позивач звільнений зі служби в ОВС та є пенсіонером, а тому, з врахуванням положень п.2, п.3, п.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, потреба у використанні зайнятого їм житлового приміщення як службового відпала. При цьому, суд враховує, що оскільки Позивач фактично втратив безпосередній зв`язок з НПУ, а займане ним житло отримано у передбачений законом спосіб, тобто правомірно, і учасниками справи зазначене не ставиться під сумнів, в силу положень Житлового кодексу України він не може бути з нього виселений, а іншим житлом не забезпечений, перед Державою в особі відповідних державних органів з моменту набуття ним статусу ветерана ОВС (НПУ) виник обов`язок забезпечити реалізацію ним права на безоплатну передачу займаного житлового приміщення у власність, як того гарантують положення п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Так, у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Судом також враховуються положення п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно яких обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, у справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У п. 58 рішення по справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (заява №4909/04), ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення із обранням судом такого способу захисту, що забезпечить ефективне поновлення порушеного права Позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України пропорційно до задоволеної та відхиленої частин позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Національна поліція України, про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області, які виразилися у відмові в направленні до Національної поліції України клопотання про надання дозволу на виведення квартири, яку займає ОСОБА_1 із родиною за адресою: АДРЕСА_1 , зі складу службових житлових приміщень.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області надіслати до Національної поліції України клопотання про надання дозволу на виведення квартири, яку займає ОСОБА_1 із родиною за адресою: АДРЕСА_1 , зі складу службових житлових приміщень для прийняття рішення по суті звернення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн. 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк