Справа № 380/14866/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік;

- зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік;

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;

- зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час проходження служби цивільного захисту він мав право на отримання грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік. З метою реалізації цього права, 16.01.2025, перебуваючи на службі, він подав відповідні рапорти. Однак, при звільненні 29.01.2025, відповідач не провів з ним повного розрахунку та протиправно не нарахував і не виплатив зазначені види допомоги. Позивач вважає, що ці виплати є складовими грошового забезпечення та обов`язковими соціальними гарантіями, а не дискреційним правом керівника. На його думку, їх надання не може залежати від наявності бюджетного фінансування, оскільки це суперечить практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини. Посилання відповідача на звільнення позивача до завершення терміну опрацювання рапорту є безпідставним, оскільки право на допомогу виникло у позивача під час проходження служби і мало бути реалізоване при остаточному розрахунку. Також позивач наполягає на дотриманні строку звернення до суду, оскільки про остаточну відмову у виплаті йому стало відомо лише з листа ДСНС, а не з грошового атестату.

Відповідач у наданому відзиві проти задоволення позову заперечив у повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що відповідно до Постанови КМУ № 704 та Інструкції МВС №623, надання як грошової допомоги для оздоровлення, так і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не безумовним обов`язком керівника, і здійснюється виключно за його рішенням (шляхом видання наказу) та в межах наявних бюджетних асигнувань. Відповідач стверджує, що у 2025 році видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у кошторисі не були передбачені, що унеможливило видання відповідного наказу. Щодо допомоги на оздоровлення, відповідач зазначає, що рапорт позивача, поданий 16.01.2025, перебував на опрацюванні у встановлений 30-денний термін, однак позивача звільнено 29.01.2025, до прийняття рішення по суті рапорту, а видання наказу особі, яка вже не перебуває на службі, є неможливим. Крім того, відповідач вважає, що ДСНС є неналежним відповідачем, оскільки нарахування та виплата грошового забезпечення здійснюється за місцем проходження служби (2 СЦШР). Також відповідач просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки про невиплату спірних сум позивач був обізнаний 29.01.2025, підписавши грошовий атестат, а тому мав звернутись до суду в місячний строк.

Ухвалою від 24.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавш всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 проходив службу в органах цивільного захисту на посаді начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування ДСНС України.

Наказом ДСНС (по особовому складу цивільного захисту) від 20.01.2025 № 41 полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту на підставі підпункту 4 пункту 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (у зв`язку із скороченням штату).

Наказом 2 Спеціального центру швидкого реагування ДСНС України від 29.01.2025 № 15 позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено з кадрів ДСНС і списків особового складу Центру з 29 січня 2025 року. Ці обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями наказів та трудової книжки.

Перебуваючи на службі, 16.01.2025 позивач звернувся до Голови ДСНС з двома рапортами, в яких просив виплатити йому грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, що підтверджується копіями відповідних рапортів.

При звільненні 29.01.2025 позивачеві не виплачено грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

Не отримавши зазначені виплати, представник позивача звернувся до 2 Спеціального центру швидкого реагування ДСНС та безпосередньо до ДСНС із запитами щодо причин їх ненарахування.

У відповідь листом від 20.06.2025 № 28-14642/282-2 відповідач повідомив, що рапорти позивача були розглянуті.

Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зазначено, що у 2025 році видатки на її виплату у кошторисах не передбачалися, у зв`язку з чим наказ про її виплату не видавався.

Стосовно грошової допомоги для оздоровлення відповідач пояснив, що рапорт позивача надійшов 16.01.2025 і перебував на опрацюванні з терміном виконання до 15.02.2025, однак у зв`язку зі звільненням позивача 29.01.2025, тобто до завершення встановленого терміну опрацювання рапорту, допомога надана не була.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати належних йому сум грошового забезпечення протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням позивачем публічної служби, однак стосуються стягнення належних йому при звільненні сум грошового забезпечення. Для вирішення питання про те, яка норма підлягає застосуванню частина п`ята статті 122 КАС України (місячний строк для справ щодо проходження публічної служби) чи частина друга статті 233 КЗпП України (тримісячний строк для справ про виплату всіх сум при звільненні), суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2019 у справі № 361/843/17, згідно з якою норми КЗпП поширюються на службові відносини в частині, не врегульованій спеціальним законодавством. Питання строків звернення до суду за вирішенням спорів, пов`язаних із виплатою всіх сум при звільненні зі служби, спеціальним законодавством не регулюється. Відтак, у даному випадку підлягає застосуванню саме тримісячний строк, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України.

Початком перебігу цього строку є день одержання звільненим працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Обов`язок видати таке повідомлення покладено на роботодавця статтею 116 КЗпП, яка вимагає зазначення окремо кожного виду виплати. Мета такого повідомлення забезпечити прозорість розрахунку та надати працівнику повну інформацію для захисту своїх прав.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у постанові від 23.05.2025 у справі № 420/33039/24, на яку посилається позивач), грошовий атестат є документом внутрішнього фінансового обліку і не відповідає вимогам статті 116 КЗпП щодо змісту та форми письмового повідомлення. Констатація в атестаті факту неотримання виплат не є рівнозначною офіційному повідомленню про остаточну відмову у їх нарахуванні. На момент підписання атестату рапорти позивача ще перебували на розгляді, отже, у нього залишались легітимні очікування щодо їх позитивного вирішення.

Моментом, коли позивач достеменно дізнався про остаточне порушення свого права, є дата отримання ним листа ДСНС від 20.06.2025, в якому чітко та однозначно сформульовано причини відмови у виплаті допомоги. Цей лист отриманий представником позивача 24.06.2025. Звернувшись до суду з цим позовом 21.07.2025, позивач діяв у межах тримісячного строку, встановленого законом.

Засади, на яких ґрунтується здійснення публічно-владних управлінських функцій, визначені у частині другій статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик будь-якої сваволі.

Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює відносини, пов`язані з проходженням служби цивільного захисту, є Кодекс цивільного захисту України (далі - КЦЗ України).

Статтею 115 КЦЗ України передбачено, що держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту. Згідно зі статтею 125 КЦЗ України держава гарантує достатнє грошове забезпечення таким особам з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків. Розміри, порядок та умови грошового забезпечення встановлюються Кабінетом Міністрів України. Грошове забезпечення є не лише засобом матеріального утримання, а й стимулом для сумлінного та ініціативного виконання службових обов`язків.

На виконання вимог зазначеної норми, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704). Пунктом 2 Постанови № 704 визначено, що грошове забезпечення складається з основних (посадовий оклад, оклад за званням) та додаткових (щомісячних та одноразових) видів. Наказом МВС України від 20.07.2018 № 623 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення (далі - Інструкція № 623).

Отже, спірні правовідносини врегульовані комплексом нормативно-правових актів, які встановлюють право осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту на отримання, серед іншого, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що є невід`ємною складовою їхнього соціального захисту та грошового забезпечення.

Суд також враховує положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка гарантує право кожній фізичній або юридичній особі мирно володіти своїм майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) поняття "майно" має автономне значення і не обмежується правом власності на матеріальні речі. Воно може охоплювати як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне очікування" (legitimate expectation) на отримання ефективного права власності на таке майно (рішення у справі "Von Maltzan and Others v. Germany").

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що якщо в національному законодавстві передбачене право на отримання певних соціальних виплат, і особа відповідає встановленим критеріям, органи державної влади не можуть свавільно відмовляти у таких виплатах. Право на отримання соціальних виплат, що ґрунтуються на нормах закону, може створювати "законні очікування" та вважатися майном для цілей статті 1 Першого протоколу (рішення у справах "Kechko v. Ukraine", "Сук v. Ukraine"). У даному випадку, право позивача на отримання спірних допомог чітко передбачене підзаконними актами, виданими на виконання КЦЗ України, а отже, у позивача були всі підстави розраховувати на їх отримання, що формує його "законні очікування".

Згідно з підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704, керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Розділ XXIX Інструкції № 623 уточнює, що така допомога надається за рішенням керівника в межах фонду грошового забезпечення на підставі рапорту та відповідного наказу.

Відповідач, посилаючись на ці норми та на відсутність бюджетних асигнувань, стверджує про дискреційний характер виплати. Суд не погоджується з таким тлумаченням з огляду на наступне. Право на отримання матеріальної допомоги є елементом грошового забезпечення та важливою соціальною гарантією. Слід розрізняти дискрецію щодо визначення розміру допомоги (в межах місячного грошового забезпечення) та дискрецію щодо самої можливості її надання. Законодавство встановлює право на отримання допомоги, залишаючи керівнику повноваження визначити її конкретний розмір, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення та інших обставин. Проте це не означає право на повну та невмотивовану відмову у наданні допомоги як такій.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 у справі № 825/1123/17 зазначив, що відсутність відповідних бюджетних асигнувань не є підставою для відмови у виплаті матеріальної допомоги, оскільки це є внутрішньою організаційною діяльністю відповідача, яка не повинна впливати на гарантовані законом права позивача.

ЄСПЛ у справі "Кечко проти України" зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. У рішенні у справі "Будченко проти України" Суд також підкреслив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на виправдання неспроможності виконати свої gesetzliche Verpflichtungen (юридичні зобов`язання).

Крім того, дискреційні повноваження не є абсолютними та не можуть застосовуватися свавільно. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2, адміністративний орган, реалізуючи дискреційне повноваження, повинен дотримуватись принципів рівності, пропорційності та обґрунтованості. Відмова у виплаті з мотивів відсутності коштів є не обґрунтованою відмовою по суті рапорту, а свідченням невиконання державою своїх позитивних обов`язків щодо належного бюджетного планування. Таким чином, протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у не розгляді рапорту по суті та не виданні наказу з мотивів відсутності фінансування, призвела до порушення права позивача на отримання належного йому грошового забезпечення.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Розділу ХХХ Інструкції № 623, особам рядового і начальницького складу один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірах їх місячного грошового забезпечення, а підставами для її виплати є рапорт та відповідний наказ керівника. Ці норми встановлюють чіткий і вичерпний перелік умов для отримання допомоги: наявність статусу особи рядового/начальницького складу у відповідному календарному році, подання рапорту та видання наказу.

Законодавство не містить жодних додаткових умов, таких як обов`язкове перебування на службі протягом повного календарного року або на момент фактичної виплати. Право на допомогу для оздоровлення за 2025 рік виникло у позивача з 01 січня 2025 року, і він належним чином виконав умову щодо ініціювання процедури її отримання, подавши відповідний рапорт 16.01.2025.

Доводи відповідача про те, що звільнення позивача до закінчення 30-денного строку розгляду рапорту унеможливило виплату, є безпідставними та свідчать про надмірний формалізм, що суперечить принципу належного урядування (good administration), який є складовою верховенства права.

Верховний Суд у своїх рішеннях (зокрема, постанова від 13.02.2020 у справі № 826/18696/15, від 17.01.2020 у справі № 820/564/17, від 20.05.2021 у справі № 400/1815/20) неодноразово формулював правову позицію, згідно з якою право на отримання одноразових видів грошового забезпечення виникає у відповідному календарному році і має бути реалізоване. У разі звільнення особи зі служби до закінчення календарного року, за який здійснюється така виплата, вона повинна бути проведена в межах остаточного розрахунку.

Встановлений для відповідача строк опрацювання рапорту є строком для виконання ним свого службового обов`язку та не може обмежувати чи скасовувати гарантоване законом право позивача. Факт звільнення позивача не припиняє його вже набутого права на отримання допомоги, а навпаки, актуалізує обов`язок відповідача провести повний та остаточний розрахунок, включивши до нього всі належні виплати, право на які виникло під час служби.

Затримка з розглядом рапорту та не видання відповідного наказу до моменту звільнення є протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Крім того, посилання відповідача на дискреційний характер повноважень керівника щодо надання допомоги є помилковим. Повноваження видати наказ не означає право свавільно відмовити у виплаті, якщо всі передбачені законом умови (статус та подання рапорту) дотримані. Дискреція в даному випадку може стосуватися організаційних аспектів (наприклад, визначення дати виплати в межах бюджетного періоду), але не суті самого права.

Будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим та недискримінаційним. У даному випадку відповідач не навів жодної правової підстави для відмови по суті рапорту, окрім суто процедурних моментів, пов`язаних зі звільненням, що не може вважатися легітимною причиною.

Таким чином, суд дійшов висновку, що право позивача на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік виникло та було ним реалізовано шляхом подання рапорту. Бездіяльність відповідача щодо не видання наказу та невиплати цієї допомоги при остаточному розрахунку є протиправною.

Суд відхиляє доводи ДСНС про те, що вона є неналежним відповідачем у цій справі.

Відповідач у відзиві зазначає, що грошове забезпечення виплачується за місцем постійної служби, яким для позивача був 2 Спеціальний центр швидкого реагування, а отже, саме цей підрозділ, а не апарат ДСНС, мав би здійснювати нарахування та виплату допомоги.

Однак, такий аргумент є помилковим, оскільки відповідач не враховує специфіки правового регулювання надання спірних видів допомоги саме керівникам підрозділів.

Відповідно до пункту 3 Розділу XXIX Інструкції № 623, керівнику органу управління (підрозділу) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається на підставі його рапорту та наказу вищого керівника.

Аналогічно, згідно з пунктом 3 Розділу ХХХ Інструкції № 623, керівнику органу управління (підрозділу) допомога для оздоровлення надається на підставі його рапорту та наказу вищого керівника (начальника).

Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що позивач на момент подання рапортів та звільнення обіймав посаду начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування, який є підрозділом центрального підпорядкування ДСНС. Таким чином, для позивача як для керівника підрозділу, "вищим керівником", уповноваженим видавати накази про надання спірних видів допомоги, є саме Голова Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Відповідно до частини першої статті 46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, до якого пред`явлено позовну вимогу. У даній справі позивач оскаржує саме бездіяльність, яка полягає у не виданні наказу про нарахування та виплату допомоги. Оскільки повноваження щодо видання такого наказу стосовно позивача належать виключно Голові ДСНС, то суб`єктом владних повноважень, бездіяльність якого оскаржується, є Державна служба України з надзвичайних ситуацій як юридична особа, що представляє відповідний орган державної влади.

Той факт, що безпосереднє нарахування та виплата коштів здійснюється фінансовим підрозділом за місцем служби (2 СЦШР), не змінює суті правовідносин, оскільки підставою для такої виплати є саме наказ ДСНС. Без цього наказу підрозділ за місцем служби не має правових підстав для проведення виплат. Отже, первинною є саме бездіяльність центрального органу ДСНС.

Таким чином, враховуючи, що прийняття рішення та видання наказу щодо виплат позивачу належало до компетенції саме Голови ДСНС, суд доходить висновку, що бездіяльність щодо не видання такого наказу вчинена саме Державною службою України з надзвичайних ситуацій, яка є належним відповідачем у цій справі.

Оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, робить висновок про обґрунтованість позовних вимог. Жодний доказ не має для суду наперед встановленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з принципами змагальності сторін та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, закріпленими статтями 9 та 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього тягар доказування. Зокрема, не було надано доказів (кошторису, довідок фінансових органів тощо) на підтвердження відсутності бюджетних асигнувань на виплату матеріальної допомоги. Також відповідач не довів, що вживав усіх можливих заходів для своєчасного розгляду рапорту позивача про виплату допомоги на оздоровлення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, оскільки вона є необґрунтованою, вчиненою недобросовісно та з порушенням принципу пропорційності, не врахувавши легітимних очікувань позивача на отримання гарантованих державою виплат. За таких обставин, порушені права позивача підлягають ефективному захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Однак, з огляду на те, що позивач, як учасник бойових дій, на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, а інших судових витрат ним понесено не було, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік.

3. Зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій (вул. О. Гончара, 55а, м. Київ, 01601, ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік.

4. Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

5. Зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій (вул. О. Гончара, 55а, м. Київ, 01601, ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

6. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складений 15.10.2025

Суддя Коморний О.І.