Справа № 420/38638/24
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі по тексту - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 2451 від 08.11.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 08.10.2024 року для перетину кордону пред`явив дійсний закордонний паспорт та військово-облікові документи. Позивача прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_2 , з яким укладено трудовий договір. Позивач належним чином зареєстрований у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека (у телекомунікаційній системі «Шлях»). Перетинав кордон 08.11.2024 року у якості другого водія (стажиста) на автомобілі DAF НОМЕР_2 , XF 460FT/ НОМЕР_3 . Перевезення здійснювалось за заявкою ТОВ «Фірма Технік» до Молдови м. Кишенів. Після перевірки наданих документів, які дозволяли перетнути державний кордон України, позивач 08.11.2024 року отримав рішення № 2451 про відмову в перетинанні державного кордону України у пункті пропуску «Старокозаче» від НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної Прикордонної служби України. В рішенні № 2451 від 08.11.2024 року зазначено, що позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України «на підставі ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну», Правил перетинання ДК України гр. України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.95 року». Вмотивування рішення відсутнє, відповідні строки не заповнені. Конкретний пункт закону, що порушено позивачем у рішенні не зазначено. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону ОСОБА_3 , що підписав оскаржуване рішення, усно повідомив позивача про те, що у позивача відсутні всі необхідні документи на право перетину державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану. Однак, позивач не погоджується з цим рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою від 16.12.2024 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/38638/24 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

02.01.2025 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що позивач намагався перетнути державний кордон України на виїзд 08.11.2024 року, тобто під час дії на території України правового режиму воєнного стану. Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначається правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (далі Правила № 57, станом на момент спірних правовідносин). Пунктами 2-1 2-14 Правил № 57 чітко визначено вичерпний перелік категорій осіб, які мають право на перетин державного кордону під час дії правового режиму воєнного стану. Пунктом 2-9 Правил № 57 передбачено, що у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом (далі - ліцензіати), здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека. Відповідно до абзацу 13 пункту 2-9 Правил № 57, у разі непідтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль». Як зазначив позивач, на підтвердження права перетинання державного кордону за пунктом 2-9 Правил № 57 він надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон та військово-обліковий документ. Але жодний з наведених документів не підтверджує мету поїздки та не надає можливості представникам Держприкордонслужби встановити наявність права перетинання державного кордону під час дії воєнного стану. Так, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання державного кордону України та перебування за кордоном, та жодним чином не підтверджує мету поїздки. Військово-обліковий документ визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, і також не підтверджує мету поїздки. Інших документів для підтвердження мети поїздки відповідно до абзацу 13 пункту 2-9 Правил № 57 позивач не надав, чим унеможливив представника відповідача перевірити дійсність заявленого та прийняти позитивне рішення. Надані позивачем документи, зокрема, ті що долучені до позовної заяви, не є достатніми доказами, які б свідчили про наявність обставин в контексті предмету доказування наявності права на перетинання державного кордону відповідно до пункту 2-9 Правил № 57, а більшість з них взагалі є неналежними доказами, оскільки даного предмету доказування не стосуються взагалі. Трудовий договір № 1 від 08.10.2024 року свідчить лише про існування трудових відносин між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та позивачем, і сам по собі не підтверджує ані наявності у роботодавця ліцензії на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень, ані наявності інформації про позивача як про водія у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека. Також, відповідач вказує, що даний «трудовій договір» не відповідає формі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року № 260 (форма із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства праці та соціальної політики № 320 від 14.10.2010 року, № 660 від 16.09.2014 року). В будь-якому випадку, трудовий договір також не підтверджує мету поїздки, а тому є неналежним доказом, оскільки не стосується предмету доказування. Також, не стосується предмету доказування і заявка № 16-11 про перевезення вантажів автомобільним транспортом до договору № ФОП-01 від 01.04.2024 року від 07.11.2024 року, оскільки свідчить лише про обов`язок ФОП ОСОБА_2 перед ТОВ «Технік» щодо перевезення вантажів, і сам по собі не підтверджує ані наявності у роботодавця ліцензії на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень, ані наявності інформації про позивача, як про водія у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека. З даної заявки неможливо встановити, чи дійсно позивач здійснював будь-яку господарську діяльність ліцензіата. Будь-якого документу, який би міг свідчити про те, що транспортний засіб, в якому перебував позивач, є саме засобом провадження господарської діяльності ліцензіата (абзац 3 пункту 2-9 Правил № 57), позивач під час здійснення прикордонного контролю не надав, та до суду також не додає. Отже, військово-обліковий документ, трудовий договір № 1 від 08.10.2024 року, заявка № 16-11 про перевезення вантажів автомобільним транспортом до договору № ФОП-01 від 01.04.2024 року від 07.11.2024 року, на думку відповідача, не стосуються предмету доказування та не є належними доказами в розумінні частини 1 статті 73 КАС України.

Також, відповідач зазначає, що зі знімку екрану нібито з системи «Шлях» неможливо встановити, чи дійсно він свідчить про внесення відомостей про позивача як про водія у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека. Наведений знімок екрану не тільки не засвідчений взагалі, а також взагалі не відображує жодної конкретної інформації щодо статусу позивача як водія відповідного підприємства, який має право виїзду за кордон. Відповідач, перевіряючи документи позивача, не мав можливості встановити те, про що стверджує позивач, оскільки знімок екрана містить недостатньо інформації. Даний доказ є недостатнім, а у зв`язку із відсутністю будь-яких ознак, що він є витягом з інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека не може стосуватись предмету доказування та є неналежним доказом. Позивач не надавав цей знімок екрану для перевірки відповідачем, оскільки в наведеному ним самим переліку документів даний знімок екрану не міститься. Поряд з цим, відповідно до абзацу 3 пункту 2-9 Правил № 57, перетин державного кордону здійснюється особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, лише на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше. Вказане наводить сам позивач, стверджуючи що перетин кордону здійснювався на автомобілі DAF НОМЕР_4 . Згідно технічних характеристик даної моделі автомобілю, які містяться в загальнодоступних інтернет-ресурсах, наприклад https://www.lecturaspecs.com.ua/ua/model/transport/vantazivki-tagaci-daf/xf-105-460-ft-11749258, DAF XF 460FT це тягач з повною масою близько 17.5 т, для керування яким особа повинна мати посвідчення водія категорії С (абзац 7 пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340). Крім того, в заявці № 16-11 про перевезення вантажів автомобільним транспортом від 07.11.2024 року в розділі «додаткові умови» указано, що вантаж перевозиться за допомогою напівпричепа з пневмопідвіскою, тобто транспортний засіб позивача, на якому він намагався перетнути кордон, був тягач з причепом, або зіставні транспортні засоби, тягачем у яких виступає транспорт категорій C, для чого позивач взагалі повинен був мати посвідчення водія категорії СЕ (абзац 10 пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340). Натомість, позивач не надавав на перевірку документів посвідчення водія відповідної категорії, яке б підтверджувало що позивач дійсно є хоча б водієм. Позивач не надає посвідчення водія відповідної категорії навіть до суду для підтвердження того, що він взагалі водій, що опосередковано свідчить про те що і на момент перевірки документів на кордоні позивач не мав посвідчення водія, а тому не може бути законним водієм даного транспортного засобу.

З огляду на наведене, відповідач вказує, що надані позивачем документи не підтверджували мету поїздки, позивач не надав відповідачу можливості встановити наявність у позивача права на перетинання кордону, передбаченого пунктом 2-9 Правил № 57, а тому позивачу було правомірно відмовлено в перетинанні державного кордону, відповідно до абзацу 13 пункту 2-9 Правил № 57 та частини 1 статті 14 Закону № 1710-VI. При цьому, відповідачем зауважено, що саме по собі перебування в транспортному засобі без посвідчення водія на підставі трудового договору не є безумовною підставою для виїзду такої особи за кордон, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів. Позивачем не доведено, що він такі документи надав.

Крім того, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України, за наявності на те законних підстав.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (ID - карткою) № НОМЕР_5 від 28.06.2022 року.

08.11.2024 року позивач маючи намір перетнути кордон прибув у пункт пропуску через державний кордон України «Старокозаче». Під час проходження процедури перетину кордону, позивач надав закордонний паспорт та військово-облікові документи.

В позові позивач вказує, що він, будучи працевлаштованим водієм автотранспортних засобів в автомобільного перевізника ФОП ОСОБА_2 , перетинав кордон 08.11.2024 року у якості другого водія (стажиста) на автомобілі DAF НОМЕР_2 , XF 460FT/ НОМЕР_3 , здійснюючи перевезення до Молдови (м. Кишенів) за заявкою ТОВ «Фірма Технік», та був належним чином зареєстрований у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека (у телекомунікаційній системі «Шлях»).

Уповноваженою особою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, начальником групи віпс (тип А) вис «Старокозаче», лейтенантом ОСОБА_4 , прийнято рішення № 2451 від 08.11.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України, яким позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України. Підставою прийняття вказаного рішення зазначено ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені ПКМУ № 57 від 27.01.95 року.

З прийнятим рішенням позивач не погоджується, а тому звернувся до суду з метою його оскарження.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 64 Конституції України визначено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24.25, 27.28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ.

Пунктом 3 Указу №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Разом з тим, воєнний стан неодноразово був продовжений відповідними Указами Президента України, та діє по даний час.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (Закон №1710-VI).

Відповідно до статті 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів. Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон. Прикордонний контроль здійснюється щодо: 1) осіб, які перетинають державний кордон; 2) транспортних засобів, що перевозять через державний кордон осіб та вантажі; 3) вантажів, що переміщуються через державний кордон. Прикордонний контроль включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; 3) виконання доручень уповноважених державних органів України; 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; 6) перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених. Прикордонний контроль забезпечується шляхом: 1) установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням; 2) застосування технічних засобів прикордонного контролю, використання службових собак та інших тварин; 3) створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних; 4) спостереження за транспортними засобами і в разі потреби їх супроводження; 5) здійснення адміністративно-правових, а також оперативно-розшукових заходів; 6) організації і забезпечення взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, діяльність яких пов`язана з міжнародним сполученням; 7) координації дій контрольних органів і служб.

Відповідно до статті 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Відповідно до статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому, з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону. У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Відповідно до статті 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт. Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-XII (Закон №3857-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених таким Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Статтею 2 Закону №3857-XII визначено, що документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій зазначеної статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Відповідно до статті 3 Закону №3857-XII перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 вказаного Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону № 3857-XII та інших законів України.

На виконання вимог вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (Правила), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідно до пункту 2 вказаних Правил, перетинання громадянами України (громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач мав намір перетнути державний кордон України, у якості другого водія (стажиста) ФОП ОСОБА_2 , на автомобілі DAF НОМЕР_2 , XF 460FT/ НОМЕР_3 , з метою здійснення міжнародного перевезення вантажу.

Відповідно до пункту 2-9 Правил перетинання державного кордону громадянами України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом (далі - ліцензіати), здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека.

Інформація про водіїв, зазначених в абзаці першому цього пункту, вноситься до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, на підставі заявки ліцензіата.

Перетин державного кордону здійснюється особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, лише на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше.

Укртрансбезпека проводить перевірку інформації про транспортний засіб на основі даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, та вносить відповідні дані до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки.

На одному транспортному засобі державний кордон можуть одночасно перетинати:

два водії на вантажному транспортному засобі ліцензіата;

три водії на пасажирському транспортному засобі (автобусі) ліцензіата.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 60 календарних днів з дня перетину державного кордону.

У разі перевищення строків перебування осіб за кордоном, установлених цим пунктом, Укртрансбезпека може припинити доступ відповідного ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки на три місяці.

Рішення про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки приймається комісією, до складу якої можуть залучатися представники Мінінфраструктури та інших органів державної влади.

Рішення про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки затверджується наказом Голови Укртрансбезпеки.

Наказ про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки оприлюднюється наступного дня після його видання на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки та надсилається ліцензіату на електронну адресу (у разі наявності), що міститься в ліцензійній справі.

У разі непідтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль".

Позивач вказує, що при перетині кордону 08.11.2024 року він був належним чином зареєстрований у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека (у телекомунікаційній системі «Шлях»), на підтвердження чого надає до суду скріншот з системи «Шлях».

Однак, вказаний скріншот не містить інформації з якої можливо встановити, що ФОП ОСОБА_2 має ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та ним, як ліцензіатом, станом на 08.11.2024 року на підставі заявки внесено до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека інформацію про позивача, як другого водія транспортного засобу DAF НОМЕР_2 , XF 460FT/ НОМЕР_3 .

Будьяких інших доказів того, що позивач на момент перетину кордону 08.11.2024 року був на підставі заявки ліцензіата (суб`єкта господарювання, який має ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів) внесений до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, як другий водій транспортного засобу DAF НОМЕР_2 , XF 460FT/ НОМЕР_3 , до суду не надано.

Разом з цим, суд наголошує, що включення особи до системи «Шлях» як водія ліцензіата не є безумовною підставою для виїзду такої особи за кордон, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.04.2024 у справі №260/3528/22.

Крім того, суд відзначає, що під час дії воєнного стану водії транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом, та інформація про яких (водіїв) міститься у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека («Шлях»), можуть бути пропущені через державний кордон, лише якщо перетин кордону таким водієм здійснюється на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше.

При цьому управління транспортними засобами, згідно з нормами, прийнятими на міжнародній Віденської конвенції про дорожній рух 1968 року, діляться на 4 групи:

Категорія А мотоцикли;

Категорія B легкові автомобілі;

Категорія C грузові автомобілі;

Категорія D автобуси.

Кожна з категорій може мати по одній або дві підкатегорії, позначені в правах цифрою 1 і 2, відповідно.

Порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами визначено у Положенні про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511).

Згідно пункту 2 вказаного Положення особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії, в тому числі:

- Категорія B легкові автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;

- Категорія С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів);

- Категорія С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів).

Пунктом 5 Положення визначено, що водіям транспортних засобів категорій В, С1, С, D1 і D дозволяється керувати такими засобами також з причепом, дозволена максимальна маса якого не перевищує 750 кілограмів. При цьому водіям транспортних засобів категорії В дозволяється керувати такими засобами з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів.

До керування транспортними засобами категорій В, С1, С, D1 і D з причепами, повна маса яких становить більш як 750 кілограмів і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа перевищує 3500 кілограмів, а також зчепленими автобусами допускаються водії, які мають право на керування транспортними засобами категорій BE, С1Е, СЕ, D1E і DE.

Отже, нормами чинного законодавства, в тому числі й міжнародного, чітко визначено категорії водіїв, які можуть бути допущені до керування того чи іншого транспортного засобу в залежності від типу та маси такого транспортного засобу.

Як вказує позивач, він мав намір перетнути державний кордон України, у якості другого водія на транспортному засобі DAF НОМЕР_2 , XF 460FT/ НОМЕР_3 .

Суд зазначає, що споряджена маса транспортного засобу марки DAF модель XF460FT становить 8,5 т, повна 19,5 т.

Відповідно, до керування таким транспортним засобом згідно Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами можуть бути допущені водії, які мають право на керування транспортними засобами категорій BE, С1Е, СЕ, D1E і DE.

У відзиві відповідачем зазначено, що позивач не надавав на перевірку документів посвідчення водія відповідної категорії, яке б підтверджувало що позивач дійсно є хоча б водієм.

Посвідчення водія не надано позивачем і до суду, жодних пояснень з цього приводу позивач не надав.

Суд вважає, що у посадових осіб прикордонної служби НОМЕР_6 прикордонного загону виникли обґрунтовані сумніви щодо мети поїздки позивача, який мав намір перетнути державний кордон України у якості водія суб`єкта господарювання, який здійснює господарську діяльність з міжнародних перевезень вантажів, враховуючи не надання останнім посвідчення водія відповідної категорії.

З огляду на викладене, проаналізувавши приписи діючого законодавства та встановлені обставини по справі, а також оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не підтвердив під час перетину кордону мету поїздки.

При цьому варто зазначити, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Однак, таке втручання у справі, що розглядається, прямо передбачено законом і має абсолютно легітимну мету, а відтак відсутні підстави для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства та приватним інтересом позивача.

За таких обставин оскаржувані рішення про відмову в перетині державного кордону України прийняте уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону в межах та на підставі наданих повноважень, відповідають визначеним у частині другій статті 2 КАС України критеріям, а тому є правомірним.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуване рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України, за наявності на те законних підстав.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправним та скасування рішення НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 2451 від 08.11.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 16.10.2025 року.

Суддя Г. В. Лебедєва