Справа № 640/19906/22
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року № 640/19906/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21.02.2022, яким позивачу відмовлено у визнанні за ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання за позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана відмова має наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутись до країни походження, що з огляду на інформацію про ситуацію з правами людини в Сирійській Арабській Республіці та побоювання позивача, є порушенням норм законодавства України та міжнародного права.

Крім того у позивача в Україні на законних підставах проживає батько, дружина та малолітня донька, оскаржуване рішення призводить до роз`єднання сім`ї, що прямо суперечить вимогам законодавства і основним засадам гуманізму.

Відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, вказує, що оскаржуване рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали цієї справи до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року справу №640/19906/22 прийнято до провадження суддею Харченко С.В.

Відповідачем повторно було подано відзив на позовну заяву.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій просив позов задовольнити.

У зв`язку зі звільненням судді, в провадженні якого перебувала справа №640/19906/22, остання передана на повторний автоматизований розподіл між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено суддю Діску А.Б.

Ухвалою судді Діски А. Б. прийнято справу до свого провадження, ухвалено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 30.05.2025 судом було призначено у справі судове засідання на 30.06.2025.

Судові засідання відкладались на 08.09.2025, 06.10.2025 та 14.10.2025 для надання часу на надання сторонами додаткових доказів та пояснень по справі.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, представники відповідача та тртьої особи проти задоволення позову заперечували.

Суд з`ясувавши позицію сторін щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження, ухвалив перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.

Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

У 2016 році позивач вперше потрапив до України, легально, на підставі національного паспорта.

12.08.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.02.2022 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області складено та затверджено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.02.2022 ДМС України прийнято рішення №58-22, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона, у свою чергу, пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Об`єктивна сторона побоювань позивача полягає у наявності загальновідомих фактів про ситуацію у країні його громадянської належності.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі статтею 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності позивачу буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода» та відсутності умов щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, необхідні для надання додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

Під час співбесіди позивач зазначав, що у країні його громадянської належності триває військовий конфлікт, що супроводжується загальнопоширеним насиллям та серйозними порушеннями прав людини, з урахуванням ситуації, яка склалась в країні його походження він потребує додаткового захисту в Україні, оскільки в країні походження має обов`язок проходити військову службу, вказує, що є дезертиром, та у разі повернення до Сирії його чекають ув`язнення та тортури.

Відповідачем не заперечується та обставина, що позивач може бути призваним до Сирійської армії. Водночас зроблено висновки, що позивач має можливість бути звільненим від служби в армії, сплативши плату, або має змогу обрати альтернативний варіант щодо проходження служби в армії.

Проте суд зазначає, що вказані висновки є припущенням відповідача, які не ґрунтуються на обставинах дійсної актуальної ситуації в країні походження.

Так, третя особа, проаналізувавши інформацію по країні походження заявника, зазначає у висновку, що сирійський конфлікт, який розпочався у березні 2011 року, згодом переріс у громадянську війну, з відкритих джерел від 15.03.2021 конфлікт фактично заморожений, бойові дії майже не ведуться. Але допоки немає політичного врегулювання, не можна вважати війну завершеною.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог та правомірності рішення відповідача, суд виходить з того, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту.

Водночас, заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї, з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Матеріалами справи встановлено, що причинами звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, стали неможливість добровільного повернення до країни громадської належності через військовий конфлікт в Сирії та побоювання зазнати примусового призову до лав збройних сил або покарання за дезертирство.

У висновку, відповідаючи на питання, чи дійсно заявник має обов`язок служити та чи дійсно його чекає ув`язнення, зазначено, що згідно інформації, зазначеної у відкритих джерелах чоловіки, що звільняються із закінченням терміну обов?язкової служби, часто автоматично зараховуються в резерв армії. Також повідомляється, що багато чоловіків призовного віку і чоловіки, які досягли граничного віку перебування в запасі, уникають пересування, ховаються, переїжджають в райони, які утримуються антиурядовими збройними угрупуваннями або взагалі втекли з країни, побоюючись примусового призиву. «Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, Рекомендації з питання міжнародного захисту щодо осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція 3 ноября 2017, доступ за наступним посиланням: https://www.refworld.org.ru/docid/5a422e604».

Отже, органом міграційної служби не заперечується можливість примусового призиву позивача у разі повернення до країни походження.

При цьому посилання міграційної служби на Актуальну інформацію про країну походження на допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії доступ https://www.refworld.org.ru/docid/595f8e9a4.html, де зазначено, що відповідно до Указу № 8 від 17 лютого 2016 року дарується загальна амністія дезертирам, які втекли з Сирії в іншу країну, за умови добровільної явки протягом 60 днів, не спростовує побоювань позивача, оскільки у вказаній публікації відсутня інформація про скасування військового призову у Сирії, а лише йде мова про можливість амністії дезертирів у 2016 році за умови дотримання певних умов.

Також доводи відповідача про те, що хоча Законом про військову службу в Сирії не передбачено, що людина може проходити військову службу в інших місцях, ніж регулярна ССА, на практиці можливо приєднатися до служб у провладних поліціях, щоб уникнути військової служби, не можуть бути враховані судом, оскільки з того ж Звіту, на який посилається відповідач, вбачається, що при вступі до ополчення його керівник зазвичай конфіскує ідентифікаційну картку особи, видаючи натомість посвідчення члена ополчення, так само як це відбувається у випадку з людьми, яких призивають до лав Сирійської армії. Хоча ополченці, як правило, захищають свої території, були випадки, коли їх відправляли до інших районів разом з підрозділами армії. Ополченців також відправляли на лінію фронту.

Водночас, як зазначено Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців в Актуальній інформації про країну виникнення в допомозі при використанні рекомендацій УВКБ ООН в Сирії: «Незаконний виїзд» з Сирії та пов`язані з ним питання для визначення потреб в міжнародньому захисті осіб, які шукають затримання з Сирії, 1 лютого 2017 року, (доступ за посиланням: http://www.refworld.org.ru/docid/595f8e9a4.html), «За наявною інформацією, уряд регулярно розцінює ухилення від призову не тільки як правопорушення, що переслідується за законом, але й як вираз політичного інакомислення та небажання захищати рідну країну від «терористичної» загрози. На практиці особи, які ухиляються від військового обов`язку, піддаються арештам і ув`язненню на різні терміни до їх передачі до військової частини. Під час ув`язнення, за наявною інформацією, їм загрожують тортури та інші форми жорстокого поводження.

Відповідно до Рекомендацій щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція V, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, 03 листопада 2017 року, доступно англійською Мовою за посиланням: http://www.refworld.org/docid/59f365034.html «Зважаючи на велику кількість випадків ухилення від призову, дезертирства і людських жертв, армія і служби безпеки, за повідомленнями, активізували свої зусилля на заклик сирійських чоловіків і мобілізації резервістів. Крім того, за повідомленнями, нарощувалися зусилля для виявлення і арешту осіб, які ухиляються від призову, в тому числі на мобільних і стаціонарних контрольно-пропускних пунктах, під час облав, обшуків житлових приміщень і обшуків в громадському транспорті. Як повідомляється, в районах, відвойованих урядовими силами у антиурядових збройних угруповань, чоловіки, які підходять за віком для проходження обов?язкової військової служби або для категорії запасу, масово арештовували з метою призову на службу в армію. Під час утримання під вартою особи, які ухиляються від призову, наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер. Крім того, що сам по собі акт ухилення від призову сприймається як політична дія, інші характеристики ухилення від призову також можуть впливати на сприйняття цієї людини як недостатньо лояльної по відношенню до уряду і (або) як підтримує опозицію (політичну або збройну), що створює для такої людини ще більший ризик піддатися жорстокому поводженню, крім покарання, передбаченого в чинним законодавством за ухилення від призову.

Суд враховує, що відповідно до Інформації про країну походження для сприяння Застосування Керівних принципів УВКБ ООН щодо Сирії від 07.05.2020 (https://www.refworld.org/reference/countryrep/unhcr/2020/en/123217) у Сирії ухилення від призову є кримінальним злочином. Право на відмову від військової служби за переконаннями не визнається законом, і не існує положень про заміну або альтернативну службу. Незалежні спостерігачі відзначають, що ухилення від призову, ймовірно, розглядається урядом як політичний, антиурядовий акт, особливо за таких обставин: попередня антиурядова діяльність, така як участь у протестах або висловлювання реальних чи уявних антиурядових поглядів у пресі чи соціальних мережах; походження з району, який зараз або раніше контролювався антиурядовими збройними угрупованнями; родинні зв`язки з особою, яка виступає проти уряду або вважається такою, що виступає проти уряду; або втеча за кордон. Особи, які ухиляються від призову, які сприймаються як такі, що виступають проти уряду, ймовірно, будуть піддані покаранню, що перевищує відповідні санкції за кримінальний злочин ухилення від призову, включаючи більш суворе поводження під час арешту, допиту, утримання під вартою та, після відправлення на службу, під час військової служби. На практиці, замість кримінальних санкцій (позбавлення волі) згідно з Військовим кримінальним кодексом, особи, які ухиляються від призову, за повідомленнями, відправляються на передову протягом декількох днів або тижнів після арешту, часто маючи лише мінімальну підготовку, як форма покарання за їхню уявну нелояльність.

Проте, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

А тому таке рішення не відповідає вимогам правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, є необгрунтованим, таким, що прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Стосовно заявлених у позові вимог в частині зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_2 , при наданні їм оцінки з точки зору обґрунтованості та належності суд виходить з такого.

Позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 12.08.2019. З моменту прийняття відповідачем спірного рішення минуло більше трьох років, з огляду на що за час розгляду справи в суді об`єктивно могли зазнати змін соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації в Сирії.

Крім того, суд зазначає, що позивачем було надано до суду копію виписки з запису юстиції Управління карної безпеки Служби внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ Сирійської Арабської Республіки від 23.12.2020 щодо засудження ОСОБА_2 за невиконання військової служби в Сирійській арабській армії до позбавлення волі та штрафу та направлення на військову службу в Сирійській арабській армії.

Позивачем було надано докази на підтвердження здійснення направлення 01.08.2021 копії виписки з запису юстиції Сирійської Арабської Республіки від 23.12.2020 на електронну адресу Приймальні електронних звернень громадян відповідача. При цьому, в судовому засіданні позивач вказував, що на час подання до відповідача вказаного документу діяли обмеження, пов`язані з встановленням у державі карантину, а тому подати до ДМС таку виписку особисто він не зміг, у зв`язку з чим направив документ електронною поштою.

Надаючи пояснення щодо вказаних доводів позивача, відповідач зазначає, що ДМС не отримувала у встановленому порядку жодних офіційних документів чи витягів з Міністерства юстиції Сирійської Арабської Республіки, які б стосувались позивача. У матеріалах справи, що перебувають у розпорядженні ДМС, відсутні будь-які підтвердження факту надходження або реєстрації такого листа чи витягу. А тому під час розгляду заяви позивача у 2022 році ДМС виходила з наявних у матеріалах відомостей, отриманих у встановленому законом порядку. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що уся вхідна кореспонденція реєструється органом, проте дані щодо реєстрації листа позивача в електронній базі ДМС відсутня.

Суд враховує, що надана виписка з запису юстиції Управління карної безпеки Служби внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ Сирійської Арабської Республіки від 23.12.2020, на думку суду, може бути одним із доказів на підтвердження вірогідності доводів позивача, на яких ґрунтується заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. А тому такому доказу має бути надана належна оцінка уповноваженим органом.

З огляду на викладене, суд вважає, що побоювання позивача стати жертвою переслідування підлягають повторній оцінці відповідачем.

Відтак, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення відповідача від 21.02.2022 № 58-22, яке прийняте на підставі оцінки інформації по країні походження, що існувала на момент звернення позивача за захистом в Україні та розгляду поданої заяви, та не є актуальною станом на дату розгляду справи судом, а також з огляду на подання позивачем додаткових документів, оцінку яким не було надано уповноваженим органом, суд вважає за доцільне з метою належного захисту прав позивача та забезпечення дотримання відповідачем вимог, передбачених ч.2 ст.2 КАС України щодо прийняття рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його прийняття, безсторонньо, пропорційно та розсудливо, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача, Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду, одночасно відмовивши у задоволенні вимоги про зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищевикладене, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов громадянина Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.02.2022 №58-22, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні за ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання за ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Діска А.Б.