Справа № 200/2679/25
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року Справа№200/2679/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 13.03.2025 включно;

- зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 13.03.2025 включно у сумі 607624 гривні 95 копійок.

Позивач зазначає, що з 11.11.2017 по 14.05.2020 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 15.05.2020 по 27.07.2020 у військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

17.05.2021 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а відповідачем виплачена позивачу індексація грошового забезпечення за період з 11.11.2017 року по 28.02.2018 року із застосування базового місяця січень 2008 року у загальній сумі 14999,12 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

14.03.2025 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21 відповідачем виплачена позивачу індексація-різниця грошового забезпечення у фіксованій величині 4089,10 грн. на місяць за період з 01.03.2018 року по 27.07.2020 року у загальній сумі 112840,52 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Вказує, що відповідачем не виплачений позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 13.03.2025.

Вважає таку бездіяльність протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 14.04.2025 справу передано на розгляд судді Ушенку С.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.05.2025 справу передано на розгляд судді Олішевській В.В.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 30 липня 2025 року продовжено розгляд справи, поновленно позивачу строк звернення до суду у цій справі, витребувано докази у відповідача.

Ухвалою суду від 30 липня 2025 року зупинено провадження у справі до надання витребуваних доказів.

Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року поновлено провадження у справі, витребувано докази у Міністерства оборони України; Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року зупинено провадження у справі до надання витребуваних доказів.

Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року поновлено провадження у справі, витребувано докази у відповідача.

Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року зупинено проваження у справі до надання витребуваних доказів.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2025 року поновлено провадження у справі.

Відповідач не погодившись з доводами позивача, викладеними у позовній заяві надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Позивача було звільнено з військової служби 27.07.2020, а звернувся до суду він 14 квітня 2025 року, тобто, через 5 років після свого звільнення, у зв`язку із чим, відповідач вказує на пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 28.07.2020 (наступний день звільнення) по 13.03.2025 (дата виконання рішення суду) вважає відсутніми.

Відповідач вважає, що в даних спірних правовідносинах слід врахувати не тривалий час затримки розрахунку при звільненні більше 5 років (протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом), що, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації призведе до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат, а наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору.

Також відповідачем надано додаткові пояснення, у яких зазначено наступне. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.05.2025 по адміністративній справі № 200/2678/25 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволені частково, а саме: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходів індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 27.07.2020 (що виплачена на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Підставами позову у справі № 200/2678/25 є Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а яким зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 11.11.2017 по 27.07.2020.

17.05.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 11.11.2017 року по 28.02.2018.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію-різницю грошового забезпечення 4089,10 гривні в місяць за період з 01.03.2018 по 27.07.2020 включно.

14.03.2025 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21 відповідачем виплачено позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 4089,10 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 27.07.2020 у загальній сумі 112840,52 грн.

Вищезазначені підстави позову по справі № 200/2678/25 повністю тотожні підставам позову у справі № 200/2679/25.

По справі № 200/2678/25 ухвалено судове рішення.

Тобто станом на день написання відзиву, за порушення строків виплати грошового забезпечення відповідача вже притягнуто до юридичної відповідальності.

З огляду на зазначені обставини відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.07.2020 позивача звільнено з військової служби з 27.07.2020.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9921/20-а зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.11.2017 року по 27.07.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 11.11.2017 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 27.07 2020 - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем розраховано індексацію грошового забезпечення позивача у розмірі 15143,49 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 31.07.2025 № 1662 та доданого до неї розрахунку.

Платіжним дорученням від 29 квітня 2021 року № 1410 вказані кошти виплачені відповідачем на рахунок Бахмутського РВ ВДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (виконавче провадження № 64804773).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2024 року у справі № 200/15495/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4089,10 гривні в місяць за період з 01.03.2018 по 27.07.2020 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, та з урахуванням вже виплачених сум індексації за цей період.

На виконання вказаної постанови суду відповідач 14 березня 2025 року виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 112840,52 грн, що підтверджено платіжною інструкцією від 14.03.2025 № 1243 та випискою з банківського рахунку позивача.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21, військова служба є різновидом публічної служби.

Таким чином, на спірні правовідносин розповсюджується дія КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу цих законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260, пунктом 7 розділу І якого, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Щодо обрахунку часу затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23:

«41. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

42. Період з 15 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

42.1. Проте, період з 19 липня 2022 року до 30 квітня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

43. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

44. Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

45. Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22».

Позивач звільнений з військової служби 27.07.2020.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а відповідач здійснив розрахунок грошового забезпечення позивача у розмірі 15143,49 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 31.07.2025 № 1662 та доданого до неї розрахунку.

Таким чином остаточний розрахунок із позивачем на виконання вказаного рішення відповідачем здійснено 29.04.2021 у розмірі 15143,49 грн.

Суд вказує, що для розрахунку середнього заробітку враховує відомості, надані відповідачем, оскільки виплата відповідачем 17.05.2021 грошового забезпечення у розмірі 14999,12 грн не залежала від волі відповідача.

14.03.2025 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі № 200/15495/21 відповідачем виплачена позивачу індексація-різниця грошового забезпечення у фіксованій величині 4089,10 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 27.07.2020 у загальній сумі 112840,52 грн.

Щодо визначення розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до наданого позивачем витягу з Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі довідка ОК-5) страхувальником «ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 » код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 у травні 2020 року виплачено грошове забезпечення у розмірі 42023,12 грн (31 день) в червні 2020 року 15185,83 грн.

Відповідно до наданої позивачем довідки вч НОМЕР_2 від 16 вересня 2020 року № 3220/031/244 у червні 2020 року позивачу виплачене грошове забезпечення у розмірі 15185,83 грн.

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 25.09.2025 № 1186 позивачу у травні 2020 року (з 15.05.2020) виплачено 15185,83 грн, в червні 2020 року 27691,85 грн.

Вказані відомості також підтверджено наданою відповідачем карткою особового рахунку позивача за 2020 рік (виплати у червні та липні за попередні місяці).

Відповідно до наданої відповідачем картки особового рахунка позивача у вч НОМЕР_1 позивачу у травні 2020 року (по 14.05.2025) виплачене грошове забезпечення у розмірі 42337,41 грн.

Враховуючи, що відомості, надані позивачем та відповідачем різняться, суд надає перевагу доказам, наданим відповідачем, оскільки саме на нього судом було покладено обов`язок надати відповідні докази.

Відповідачем не надано довідки про середньоденне грошове забезпечення позивача за травень-червень 2020 року, проте надано довідки про розмір грошового забезпечення за вказаний період, які містять вичерпний перелік складових грошового забезпечення позивача, отже, суд самостійно здійснює необхідні розрахунки.

Абзацом першим пункту 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За змістом пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 № 67 була затверджена Інструкція про розміри і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі Інструкція № 67).

Відповідно до п. 1 розділу І Інструкції № 67 (в редакції, чинній на час виплати позивачу грошового забезпечення) було визначено, що ця Інструкція визначає порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці) за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - заходи ЗНБО) чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.

Відповідно до п. 3 розділу І Інструкції № 67 виплата винагороди військовослужбовцям здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказів командирів органів військового управління та військових частин. Командирам військових частин - на підставі наказів вищих командирів (начальників, керівників).

Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ІІ Інструкції № 67 розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цієї Інструкції.

Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.

Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.

Таким чином, виплата за перебування на лінії бойового зіткнення під час проведення АТО/ООС, яку відповідачем зазначено у довідках як «перша лінія ООС» має компенсаційну мету, не носить регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, розмір грошового забезпечення позивача в розумінні Порядку № 100 за травень-червень:

- за період проходження служби у в/ч НОМЕР_1 з 01.05.2020 по 14.05.2020 слід враховувати грошове забезпечення за відрахуванням виплати за першу лінію ООС та одноразової премії, тобто в розмірі 15559,99 грн (42337,41 грн 2100,00 грн 24677,42 грн);

- за період проходження служби у в/ч НОМЕР_2 з 15.05.2020 по 31.05.2020 з відрахуванням винагороди за участь а АТО/ООС, тобто, 5863,25 грн (15185,83 грн 9322,58 грн);

- за період проходження служби у в/ч НОМЕР_2 за період з 01.06.2020 по 30.06.2020 - з відрахуванням винагороди за участь а АТО/ООС, тобто, 10691,85 грн (27691,85 грн 17000,00 грн).

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача за період травень-червень 2020 року становить 526,48 грн ((15559,99 грн + 5863,25 грн + 10691,85 грн) / (31 день + 30 днів)), з урахуванням правил заокруглення.

Дослідивши подані докази в частині виплаченої позивачу при звільненні суми, суд виходить з наступного.

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 25.09.2025 № 1186, позивачу у липні 2020 року було виплачене грошове забезпечення у розмірі 63089,22 грн, у вересні 2020 року 10691,85 грн.

Відповідно до наданої відповідачем картки особового рахунку позивача за 2020 рік, останньому у серпні 2020 року (за попередній місяць) виплачене грошове забезпечення у розмірі 23430,63 грн.

Відповідно до наданої відповідачем картки особового рахунку позивача за 2020 рік, останньому у серпні вересні 2020 року нараховано грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу, компенсацію за невикористані дні відпустки, підйомну допомогу у загальному розмірі 50210,76 грн, що у повній мірі узгоджується із наданими відповідачем довідками про розмір грошового забезпечення позивача.

Суд вказує, що надані позивачем довідка ОК-5 та довідка вч НОМЕР_2 від 16 вересня 2020 року № 3220/031/244 містять інформацію про виплату позивачу в липні 2020 року грошового забезпечення у розмірі 70845,00 грн та не містять інформації щодо виплат у серпні- вересні 2020 року.

Таким чином, суд надає перевагу наданим відповідачем суду відомостям.

Враховуючи викладене, в межах позовних вимогу у цій справі належні позивачу суми, на які позивач мав право під час звільнення з військової служби в межах предмету розгляду у цій справі становлять: виплачене позивачу грошове забезпечення при звільненні; виплачена позивачу у вересні 2020 року підйомна допомога, виплачене позивачу грошове забезпечення на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а, виплачене позивачу грошове забезпечення на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21.

Загальний розмір належного при звільненні грошового забезпечення становить: 63089,22 грн + 10691,85 грн + 15143,49 грн + 112840,52 грн, тобто, 201765,08 грн.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.

Враховуючи принци пропорційності розрахунку середнього заробітку, який враховувався при застосуванні ст. 233 КЗпП України в редакції до 19.07.2022, середній заробіток суд розраховує середній заробіток щодо кожної виплати окремо.

Частка несвоєчасно виплачених позивачу сум грошового забезпечення на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а становить 7,5% або 0,075 ((15143,49 грн/201765,08 грн) х 100%).

Остаточний розрахунок із позивачем на виконання вказаного рішення відповідачем здійснено 29.04.2021

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 276 днів (з 28.07.2020 по 29.04.2021).

Середній заробіток у відповідності до ст. 117 КЗпП України становить 10898,14 грн (526,48 грн/день х 276 днів х 0,075).

Таким чином в цій частині розрахована судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є цілком пропорційною до виплачених позивачу сум при звільненні та на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для її зменшення.

Частка несвоєчасно виплачених сум на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2024 року у справі № 200/15495/21 становить 56% (0,56, з урахуванням правил заокруглення) (112840,52 грн /201765,08 грн).

Остаточний розрахунок в цій частині проведено 14 березня 2025 року.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 18.07.2022 721 день.

Середній заробіток становить 212571,56 грн. (526,48 грн/день х 721 день).

Однак, вказаний в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з таких обставин та критеріїв:

- позивач звільнений з військової служби 27.07.2020;

- з позовною заявою у справі № 200/15495/21 звернувся в листопаді 2021 року, тобто, майже через півтора роки після звільнення зі служби.

З огляду на ці обставини, з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення позивачем сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 10000,00 грн.

Розмір середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (шість місяців) становить 97398,80 грн (526,48 грн/день х 185 днів).

Загальний розмір присудженого до стягнення середнього заробітку становить 118296,94 грн (10898,14 грн + 10000,00 грн + 97398,80 грн).

Окремо суд зауважує наступне.

Компенсація втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати та стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є різними за своєю суттю виплатами, а отже, предмети спору у справі № 200/2678/25 не є тотожними.

Відповідно до ст. 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а не дії, як зазначено позивачем у позовній заяві.

Крім того, суд зазначає, що позивачем невірно розраховано період, за який він має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 27 жовтня 2021 року по день фактичного розрахунку 27 березня 2024 року, замість вірного з 28 жовтня 2021 року по 26 березня 2024 року, як було встановлено під час розгляду справи по суті.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 9 КАС України, з метою остаточного вирішення спору між сторонами, суд вважає за необхідне змінити обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права та частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 шляхом:

- визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 28.07.2020 по 29.04.2021 та з 28.07.2020 по 19.01.2023;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 28.07.2020 по 29.04.2021 та з 28.07.2020 по 19.01.2023 у розмірі 118296,94 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку із чим питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись Конституціє України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 28.07.2020 по 29.04.2021 та з 28.07.2020 по 19.01.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 28.07.2020 по 29.04.2021 та з 28.07.2020 по 19.01.2023 у розмірі 118296 (сто вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто шість) грн 94 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16 жовтня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська