Справа № 420/34891/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні №014109, адреса для листування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11 листопада 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні №014109, адреса для листування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул.. Володимирська, 9), в якій позивач просить:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2024 р. № 113-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1

Ухвалою суду від 15 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 23 листопада 2023 року він звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, однак рішенням ДМС України від 23.07.2024 року № 113-24 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується із прийнятим рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на таке.

Так, позивач зазначає, що існує ризик переслідування Позивача у разі його повернення до Федеративної Демократичної Республіки Непал по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» - релігійні переконання.

Позивач є громадянином Федеративної Демократичної Республіки Непал. Позивач сповідував індуїзм, але змінив свої релігійні погляди на християнство.

Позивач зазнав цькування з боку власної сім`ї та пересічених громадян, зазнав дискримінації та осуду з боку сім`ї через зміну релігійних переконань на християнство та недотримання канонів індуїзму.

Також позивач зазначає, що він зазнав нападу з боку групи осіб через його релігійні переконання та погляди, було завдано травми голови та рук.

Позивач побоюється, що у випадку повернення до Непалу, він може стати жертвою свавільного насилля та жорстокого поводження.

Позивач звертає увагу, що наявність такої загрози також підтверджується останньою інформацією УВКБ ООН.

Своєю чергою, 03.12.2024 року (вхід. № 70503/24) через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає прийняте рішення про відмову обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Так, співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи в якості причини звернення за наданням міжнародного захисту вказано побоювання повернутися до країни громадянської належності через зміну своїх релігійних поглядів з індуїзму на християнство.

Разом з цим представник відповідача зазначає, що істотні елементи під час проведення анкетування та співбесід протягом листопада 2023 року травня 2024 року не виявлені.

Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту. Також позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Разом із відзивом на позовну заяву було надано копію матеріалів особової справи позивача.

Ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 26.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою, що занесено до протоколу судового засідання від 27 серпня 2025 року продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Федеративної Демократичної Республіки Непал.

Позивач зазначає, що він сповідував індуїзм, але змінив свої релігійні погляди на християнство, через що зазнав цькування з боку власної сім`ї та пересічених громадян, зазнав дискримінації та осуду з боку сім`ї через зміну релігійних переконань на християнство та недотримання канонів індуїзму.

23.11.2023 року позивач звернувся до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що на території Непалу він зазнав погрози з боку цивільних, що пов`язує із сповідуванням християнської релігії.

Наказом Головного управління ДМС в Одеській області від 12.12.2023 року № 247 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Непалу.

В ході анкетування було встановлено, що 20.09.2022 позивач легально вибув з Непалу до м. Делі (Індія) автобусним рейсом, де перебував протягом 2,5 місяців.

06.12.2022 позивач вибув авіарейсом за напрямом Делі (Індія) Дубай (ОАЕ) Стамбул (Туреччина) Кишинів (Молдова). Державний кордон перетнув 17.12.2022 року легально, через пункт пропуску «Сокиряни» на підставі паспортного документа гр. Непалу та оформленої ділової візи до України.

З особової справи позивача вбачається, що міграційним органом здійснено перевірку за обліками ДПС України та підтверджено, що позивач перетинав державний кордон України неодноразово у період з 2019 -2024 роки.

За результатами опитування було встановлено, що заявник ніколи не був членом будь-якої релігійної структури на території Непалу, відсутні знання і навички про релігію, не займався поширенням релігійної літератури, не носить християнських символів, хрест та іконки.

Позивач не може повідомити назву, місце і дату Хрещення чи відвідування церкви, не може назвати напрямок християнства, який він сповідує.

З наведених підстав міграційним органом зроблено висновок щодо наявності низку істотних розбіжностей та логічної неузгодженості, а отже елемент прийняття Християнства визнається недостовірним.

Також відповідно до матеріалів особової справи позивача суд встановив, що міграційним органом перевірена справа на предмет елементів переслідування чи побоювання та за результатами опитування позивача було встановлено, що позивач не належав до заборонених релігійних течій на території Непалу; в країні функціонують християнські храми та інші культурні заклади для послідовників християнської релігії; законодавчі та побутові обмеження від населення щодо відвідування християнських храмів відсутні; держава дозволяє сповідування будь-якої релігії, особисто у заявника не виникало проблем зі органами влади Непалу.

Також за результатами отриманих відповідей міграційним органом встановлено, що заявник не зазнав на території Непалу порушення своїх прав і свобод, не зазнав проблем, що пов`язані з правом на освіту чи працевлаштування.

Судом встановлено та матеріалами особової справи підтверджено, що 10.06.2024 року Управлінням було складено Висновок по справі № 2023OD0060 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого встановлено, що особа не підпадає під умови передбачених п.1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України від 23.07.2024 року № 113-24, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину республіки Федеративної Демократичної Республіки ОСОБА_2 - відмовлено.

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2024 року № 83 позивач отримав 04.11.2024 року, про що свідчить власноруч підпис про отримання на копії повідомлення.

Не погодившись з прийнятим рішення про відмову, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника; є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як встановлено судом, позивач просить надати їй статус біженця з підстав того, що не може повернутись до країни своєї громадянської належності, оскільки позивач змінив свої релігійні погляди на християнство.

Позивач зазначає, що він зазнав цькування з боку власної сім`ї та пересічених громадян, зазнав дискримінації та осуду з боку сім`ї через зміну релігійних переконань на християнство та недотримання канонів індуїзму.

Також позивач зазначає, що він зазнав нападу з боку групи осіб через його релігійні переконання та погляди, було завдано травми голови та рук.

Аналізуючи питання щодо наявності реальної загрози для позивачу у Федеративній Демократичній Республіці Непал, суд враховує результати проведених міграційним органом співбесід із позивачем, відповідно до яких встановлено, що позивач або його близькі родичи ніколи не були офіційними членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території Непалу.

Фактів переслідування за етичною належністю та за ознаками сповідання християнства, що можуть призвести до дискримінації позивача, не виявлено.

Водночас, за результатами опитування було встановлено, що заявник ніколи не був членом будь-якої релігійної структури на території Непалу, відсутні знання і навички про релігію, не займався поширенням релігійної літератури, не носить християнських символів, хрест та іконки.

Також відповідно до матеріалів особової справи позивача суд встановив, що міграційним органом перевірена справа на предмет елементів переслідування чи побоювання та за результатами опитування позивача було встановлено, що позивач не належав до заборонених релігійних течій на території Непалу; в країні функціонують християнські храми та інші культурні заклади для послідовників християнської релігії; законодавчі та побутові обмеження від населення щодо відвідування християнських храмів відсутні; держава дозволяє сповідування будь-якої релігії, особисто у заявника не виникало проблем зі органами влади Непалу.

Своєю чергою, проаналізувавши матеріали справи, суд не установив будь-яких елементів переслідування позивача через віросповідання християнства.

Також судом не встановлено підтверджених доказами обставин переслідування заявника, психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивач може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність доказів безпосереднього його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, суд доходить висновку, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності обґрунтованих побоювань, стосовно свого життя та здоров`я через віросповідання християнства, а тому, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи викладене та оцінюючи встановлені факти та обставини, суд вважає, що відповідач відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, та не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено та відсутні витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, жодні судові витрати не компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні №014109, адреса для листування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.