Справа № 420/21417/25
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування завданої шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 липня 2025 року надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), в якій просив:

Стягнути з відповідача на користь позивача вартість завданої державі шкоди у розмірі 684603,01 грн.

Ухвалою суду від 23 липня 2025 року після усунення недоліків у позовній заяві, прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 189 від 05.07.2024 року солдата ОСОБА_1 увільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 05.07.2024 року, у зв`язку із перебуванням на тривалому лікуванні.

Згідно з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2024 року № 234, відповідача вважати таким, що вибув у лікувальні заклади: у державну установу «Військово-медичний клінічний центр» Південного регіону м. Одеса, з 20.08.2024 року, та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.12.2024 року № 359 відповідачу було припинено виплату грошового забезпечення з 20.12.2024 року у зв`язку із перебуванням на лікуванні в лікарняному закладі понад чотирьох місяців із дня вибуття із військової частини.

Також представник позивача зазначив, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2025 року № 61 солдата ОСОБА_1 вважати таким, що своєчасно не повернувся із стаціонарного лікування у розташування підрозділу та відсутній на військовій службі.

За результатами службового розслідування за фактом неповернення відповідача із лікувального закладу до свого підрозділу із відповіді Військово-медичного клінічного центру Південного регіону встановлено, що солдат ОСОБА_1 у період з 20.08.2024 року по 24.02.2025 року на стаціонарне лікування та обстеження до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, не надходив, 27.06.2024 року пройшов медичний огляд амбулаторно. Додатково повідомляється, що за інформацією, яка отримана від цивільних лікувальних закладів військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів війн» Одеської обласної ради з 01.07.2024 року по 30.07.2024 року, та відповідно до листа ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» позивач у період з 26.08.2024 року по 11.09.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні у ДУ «ТМО МВС України по Одеській області».

Таким чином, представник позивача зазначає, що відповідно до акту службового розслідування від 16.04.2025 року, відповідач з 20.08.2024 року по 25.08.2024 року самовільно залишив службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 26.08.2024 року по 11.09.2024 перебував на стаціонарному лікуванні, та з 12.09.2024 року по теперішній час відсутній на військовій службі без поважних на те причин та без дозволу командирів.

Представник позивача зазначає, що згідно з довідки-розрахунку передплати грошового забезпечення, премії за період з 20.08.2024 року по 25.08.2024 року, з 12.09.2024 року по 03.04.2025 року переплата відповідачу грошового забезпечення та премії становить 684603,01 грн, яка має бути відшкодована відповідачем.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі направлена відповідачу поштою.

Однак, копія ухвали від 23.07.2025 по справі 420/21417/25 не була вручена особисто ОСОБА_1 та була повернута підприємством поштового зв`язку до Одеського окружного адміністративного суду по причині за зазначеною адресою не проживає, 30.07.2025 року.

Ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 03.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

На судове засідання не з`явився представник позивача, повідомлений належним чином, у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутністю.

Відповідач або його представник також не з`явився на судове засідання, викликався на судові засідання тричі, судові повістки повернулися до суду із позначкою пошти «адре6сат відсутній за вказаною адресою».

Також відповідач викликався до суду через оголошення на сайті Судова влада.

Відзив на позовну заяву не надходив.

Ухвалою, що занесено до протоколу судового засідання від 08 жовтня 2025 року продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 189 від 05.07.2024 року солдата ОСОБА_1 увільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 05.07.2024 року, у зв`язку із перебуванням на тривалому лікуванні.

Згідно з витягу наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2024 року № 234, відповідача вважати таким, що вибув у лікувальні заклади: у державну установу «Військово-медичний клінічний центр» Південного регіону м. Одеса, з 20.08.2024 року.

Згідно з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.12.2024 року № 359 відповідачу припинено виплату грошового забезпечення з 20.12.2024 року у зв`язку із перебуванням на лікуванні в лікарняному закладі понад чотирьох місяців із дня вибуття із військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2025 року № 61 солдата ОСОБА_1 вважати таким, що своєчасно не повернувся із стаціонарного лікування у розташування підрозділу та відсутній на військовій службі, зняти з усіх видів забезпечення, припинити нарахування та виплати грошового забезпечення з 01 лютого 2025 року.

Суд встановив, що на підставі рапорту командира 50 запасної роти, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2025 року № 1338 «Про призначення службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 за фактом неповернення після лікування останнім до розташування підрозділу» наказано провести службове розслідування відносно солдата ОСОБА_1 за фактом неповернення після лікування останнім до розташування підрозділу, проведення службового розслідування доручено старшому лейтенанту ОСОБА_2 офіцеру резерву 50 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що в ході службового розслідування було встановлено, що відповідно до відповіді Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 25.02.2025 року, солдат ОСОБА_1 у період з 20.08.2024 року по 24.02.2025 року на стаціонарне лікування та обстеження до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, не надходив, 27.06.2024 року пройшов медичний огляд амбулаторно. Додатково повідомляється, що за інформацією, яка отримана від цивільних лікувальних закладів військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів війн» Одеської обласної ради з 01.07.2024 року по 30.07.2024 року.

Відповідно до листа ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» від 06.03.2025 року № 33/36-146 позивач у період з 26.08.2024 року по 11.09.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні у ДУ «ТМО МВС України по Одеській області». Був виписаний під нагляд медиків військової частини.

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами проведеного службового розслідування був складений та затверджений акт службового розслідування від 16.04.2025 року, відповідно до якого відповідач з 20.08.2024 року по 25.08.2024 року самовільно залишив службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 26.08.2024 року по 11.09.2024 перебував на стаціонарному лікуванні, та з 12.09.2024 року по теперішній час відсутній на військовій службі без поважних на те причин та без дозволу командирів, та запропоновано за самовільне залишення місця служби та порушення вимог статей 11,16,37, 49,127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , після повернення в підрозділ притягнути до дисциплінарної відповідальності; завдані державі збитки, у розмірі 684603,01 грн віднести на рахунок солдата ОСОБА_1 в повному обсязі, стягнути з останнього суму в розмірі 684603,01 грн.

Суд встановив, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2025 року № 1287 «Про результати проведеного службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 за фактом неповернення після лікування останнім до розташування підрозділу» пунктом 3 наказу наказано завдані державі збитки, у розмірі 684603,01 грн віднести на рахунок солдата ОСОБА_1 в повному обсязі, стягнути з останнього суму в розмірі 684603,01 грн.

Згідно з довідки-розрахунку передплати грошового забезпечення, премії за період з 20.08.2024 року по 25.08.2024 року, з 12.09.2024 року по 03.04.2025 року переплата відповідачу грошового забезпечення та премії становить 684603,01 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач направив рекомендованим листом на адресу проживання позивача: АДРЕСА_3 , вимогу від 28.05.2025 року № 1776/2/213 щодо повернення коштів на суму 684603,01 грн.

Однак відповідачем не виконано вимоги викладені у листі, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 2019 року № 548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).

Згідно з ст.11 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Відповідно до ст.16 Статуту № 548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно з статей 26,27 Статуту № 548-XIV військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» № 160-IX (далі - Закон № 160-IX) визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 160-IX дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).

Відповідно до п. 4 ст. 1 цього Закону матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно з п. 5 ст. 1 цього Закону, пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;4) вина особи в завданні шкоди.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 160-IX).

Так, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що за результатами проведеного службового розслідування був складений та затверджений акт службового розслідування від 16.04.2025 року, відповідно до якого відповідач з 20.08.2024 року по 25.08.2024 року самовільно залишив службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 26.08.2024 року по 11.09.2024 перебував на стаціонарному лікуванні, та з 12.09.2024 року по теперішній час відсутній на військовій службі без поважних на те причин та без дозволу командирів, та запропоновано за самовільне залишення місця служби та порушення вимог статей 11,16,37, 49,127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , після повернення в підрозділ притягнути до дисциплінарної відповідальності; завдані державі збитки, у розмірі 684603,01 грн віднести на рахунок солдата ОСОБА_1 в повному обсязі, стягнути з останнього суму в розмірі 684603,01 грн.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2025 року № 1287 «Про результати проведеного службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 за фактом неповернення після лікування останнім до розташування підрозділу» пунктом 3 наказу наказано завдані державі збитки, у розмірі 684603,01 грн віднести на рахунок солдата ОСОБА_1 в повному обсязі, стягнути з останнього суму в розмірі 684603,01 грн.

Згідно з довідки-розрахунку передплати грошового забезпечення, премії за період з 20.08.2024 року по 25.08.2024 року, з 12.09.2024 року по 03.04.2025 року переплата відповідачу грошового забезпечення та премії становить 684603,01 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач направив рекомендованим листом на адресу реєстрації місця проживання позивача: АДРЕСА_3 , вимогу від 28.05.2025 року № 1776/2/213 щодо повернення коштів на суму 684603,01 грн.

Однак відповідачем не виконано вимоги викладені у листі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону № 160-IX відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обґрунтованості заявлених позовних вимог та позовні вимоги щодо є правомірними та належать задоволенню шляхом стягнути з відповідача на користь позивача завдану шкоду в розмірі 684603,01 грн.

Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 зазначеної статті Кодексу докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, а також відсутність будь-яких заперечень та доказів з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються наявними у справі доказами, в зв`язку з чим належать задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, інші судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування завданої шкоди,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) завдану шкоду в розмірі 684603,01 грн (шістсот вісімдесят чотири тисячі шістсот три гривні 01 копійка).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко