Справа № 620/5952/25
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року Чернігів Справа № 620/5952/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у розгляді та задоволенні рапорту солдата ОСОБА_1 про звільнення зі служби за сімейними обставинами відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 належним чином та прийняти рішення щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням наданих медичних документів, що підтверджують факт інвалідності дитини та необхідність постійного догляду.

- зобов`язання військову частину НОМЕР_1 у разі ухвалення позитивного рішення оформити документи щодо звільнення позивача з військової служби в установленому порядку та направити особову справу до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

В обґрунтування позову зазначив, що має дитину з інвалідністю до 18 років, що підтверджується відповідним висновком ЛКК, та потребує постійного стороннього догляду, а його дружина, мати дитини, на даний час не має офіційного працевлаштування та позбавлена матеріальної підтримки, тому не може реалізувати свій обов`язок щодо утримання дитини.

09.06.2025 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, оскільки до рапорту позивачем не надано документа на підтвердження неможливості матері його дитини її утримувати, тому підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.

У додаткових поясненнях від 06.08.2025 відповідач вважає, що резолюція на клопотанні по суті рапорту позивача про звільнення з військової служби є основною реалізацією управлінських доручень щодо спірного питання.

Розглянувши подані документи і матеріали, перевіривши аргументи щодо обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд встановив таке.

Позивач мобілізований під час загальної мобілізації за призовом, що підтверджується витягом із наказу від 08.02.2025 №39.

Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 .

Позивач має дитину- інваліда, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , медичним висновком за формою № 028/о від 04.03.2025 №585/2005 та формою № 482 від 12.03.2025 № 9, у висновку якого вказано, що наявне захворювання відповідає розділу Х, пункту 3 підпункту 3.5 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей -інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 № 454/471/516. Висновок дійсний до 21.09.2035.

Позивач стверджує, що ним подано рапорт про звільнення з військової служби у запас від 09.04.2025 на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з огляду на необхідність утримання дитини та здійснення постійного догляду за дитиною з інвалідністю, що підтверджується відповідним медичним висновком.

Однак, відповідач рапорт позивача у встановлений законодавством спосіб не розглянув, що свідчить про протиправну бездіяльність.

Відповідач у свою чергу зазначає, що резолюція на клопотанні по суті рапорту позивача про звільнення з військової служби та непогодження у цьому, є основною реалізацією управлінських доручень щодо спірного питання.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його рапорту по суті та не прийняття рішення, позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч 3 та ст. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Так, п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби визначені ст.26 Закону № 2232-ХІІ.

Так, згідно з п.п. «г» п. 5 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: г) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

У свою чергу п. 3 ч. 12 ст 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати; виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

З конструкції цієї норми слідує, що законодавець визначив дві самостійні підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини.

Відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

З аналізу наведених норм права висновується, що розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин.

При цьому слід зауважити, що позивач до рапорту надав медичні висновки за формою № 028/о від 04.03.2025 №585/2005 та формою № 482 від 12.03.2025 № 9.

Суд звертає увагу, що син позивача є особою з інвалідністю з дитинства, та згідно з висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду.

Варто зазначити, що відповідно до статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідач у відзиві вказав, що з огляду на відсутність документів, які б підтверджувати, що дружина позивача , мати його сина, не може утримувати дитину, у задоволенні рапорту по суті немає підстав.

Водночас рішення, як акта індивідуальної дії відповідачем не прийнято.

У свою чергу суд зазначає, що відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Наведене в сукупності дає підстави стверджувати про бездіяльність відповідача при розгляду рапорту позивача про звільнення, оскільки рішення як акта індивідуальної дії не прийнято.

При цьому суд зазначає, що подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановив суд, відповідачем за результатами розгляду рапорту позивача не надано жодної правової оцінки та рішення не прийнято.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про неналежний розгляд рапорту позивача від 09.04.2025 про звільнення з військової служби.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.

Посилання відповідача як на підставу правомірності своїх дій на те, що резолюція на клопотанні по суті рапорту позивача про звільнення з військової служби є основною реалізацією управлінських доручень щодо спірного питання, суд відхиляє, оскільки це не є актом індивідуальної дії в розумінні п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду рапорту позивача від 09.04.2025 про звільнення з військової служби через сімейні та зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 09.04.2025 та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Втім, на думку суду, передчасними і такими, що звернуті на майбутнє позовні вимоги щодо зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 у разі ухвалення позитивного рішення оформити документи щодо звільнення позивача з військової служби в установленому порядку та направити особову справу до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тобто є передчасними, тому задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 605,60 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.04.2025 про звільнення з військової служби через сімейні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09.04.2025 та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн ( шістсот п`ять гривень 60 коп.), сплачений відповідно до квитанції від 19.05.2025.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлено 14 жовтня 2025 року.

Суддя І.І. Соломко