Справа № 380/10422/25
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 рокусправа № 380/10422/25
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУНП у Львівській області, відповідач) з такими вимогами:

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку;

- стягнути з ГУНП у Львівській області на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2024 по 26.03.2025 у розмірі 124298,25 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що звільнена зі служби з посади провідного спеціаліста сектору з питань пенсійного забезпечення ГУ НП у Львівській області на підставі наказу від 14.08.2024 № 490 о/с за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83, частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). На момент звільнення із ОСОБА_1 не проведений повний розрахунок при звільненні, оскільки позивачці не була виплачена доплата за виконання обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50% посадового окладу; ці кошти в сумі 2133,27 грн. відповідач виплатив лише 26.03.2025. Період з 16.08.2024 по 26.03.2025 є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, просить суд стягнути з відповідача, на підставі ст. 117 КЗпП (в редакції, чинній з 19.07.2022), середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 159 робочих днів, що становить за підрахунками позивачки 124298,25 грн.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що станом на 15.08.2024 (дата звільнення) керівником ГУНП у Львівській області доплата за додаткове навантаження позивачці не була встановлена (нарахована), відтак немає підстав відносити цю доплату до «належних звільненому працівникові сум» відповідно до статті 117 КЗпП України. Станом на день звільнення позивачки не існувало належної юридичної підстави у формі акту індивідуальної дії (наказу), який би зобов`язував роботодавця здійснити цю виплату позивачці при звільненні, спору між сторонами щодо сум, що належать працівнику при звільненні, не було.Отримавши заяву ОСОБА_1 від 14.02.2025, ГУНП у Львівській області розглянуло висвітлені у ній питання та з урахуванням аналізу інформації, видало наказ № 59 о/с від 05.03.2025, який став підставою для здійснення додаткової доплати, однак задовго після звільнення позивачки зі служби. Зауважує, що згідно з формулюванням згаданого наказу доплата за додаткове навантаження встановлена ОСОБА_1 не як працівнику ГУНП у Львівській області.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 звільнена з посади провідного спеціаліста сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУНП) на підставі наказу ГУНП від 14.08.2024 № 490 о/с за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83, частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 15.08.2024 року. (а.с. 4).

30.01.2025 позивачка звернулася із заявою про надання детального розрахунку заробітної плати за 2024 рік з включенням усіх складових нарахованих та виплачених коштів. Листом № 42053-?2025 від 06.02.2025 ГУНП у Львівській області надало позивачці інформацію про нараховані та виплачені суми заробітної плати.

14.02.2025 позивачка звернулась до ГУНП у Львівській області із заявою про виплату їй заборгованості по заробітній платі, а саме доплати за додаткове навантаження у розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця.

03.03.2025 начальником УКЗ ГУНП у Львівській області подано доповідну записку про надання дозволу щодо підготовки проекту наказу ГУНП для встановлення ОСОБА_1 доплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням нею з 24.06.2024 по 05.07.2024 обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця.

05.03.2025 ГУНП у Львівській області на підставі заяви ОСОБА_1 від 14.02.2025 та доповідної записки начальника УКЗ ГУНП у Львівській області від 03.03.2025 видало наказ № 59 о/с-в, яким ОСОБА_1 встановлено доплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, відповідно до частини 3 статті 52 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із покладанням виконання обов`язків головного спеціаліста сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП на ОСОБА_1 , на час перебування у відпустці ОСОБА_2 , з 24 червня по 05 липня 2024 року (з урахуванням робочих днів).

26.03.2025 року позивачці нараховано доплату за додаткове навантаження відповідно до наказу ГУНП у Львівській області № 59 о/с від 05.03.2025 у сумі 2770,47 грн, та перераховано на картку суму у розмірі 2133,27 коп. (після утримання податків і зборів) (а.с. 9,48).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами та мотивами щодо їх застосування до спірних правовідносин:

приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому порядку.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 Верховний Суд сформував такі висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП: підставами для виплати передбаченого частиною першою статті 117 КЗпП України відшкодування є: - нарахування сум належних працівникові при звільнені; - відсутність спору щодо їх розміру; - невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою для виплати передбаченого частиною другою статті 117 КЗпП України відшкодування є: - нарахування сум, належних працівникові при звільнені; - незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду, при цьому таке звернення повинно бути здійснене відразу після виплати належних при звільненні сум чи при ознайомленні з їх розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних особі сум при звільненні. Якщо ж спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник через тривалий час після звільнення, то у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

При прийнятті рішення суд керується такими мотивами:

відповідно до частини 3 статті 52 Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на день звільнення позивачки) виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця. Отже, доплата за додаткове навантаження у розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця за період із 24.06.2024 по 05.07.2024 повинна була бути нарахована та виплачена позивачці ще в червні-липні 2024 року. Разом з тим, ГУНП у Львівській області таку доплату в червні-липні 2024 року не нарахувало, а ОСОБА_1 не зверталася з приводу нарахування/виплати цієї доплати до роботодавця та/або до суду в період перебування на державній службі (до звільнення).

Позивачка звільнена з державної служби 14.08.2024.

Лише 30.01.2025, через п`ять місяців після звільнення, позивачка звернулась до роботодавця із заявою про надання детального розрахунку заробітної плати за 2024 рік. І лише 14.02.2025, через пів року після звільнення, - із заявою про виплату доплати за період із 24.06.2024 по 05.07.2024. Роботодавець в стислі строки перевірив повідомлені позивачкою обставини та видав наказ № 59 о/с від 05.03.2025 про нарахування доплати, що була фактично виплачена позивачці 26.03.2025 в сумі 2133,27 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України сумами, нарахованими та виплаченими працівникові при звільненні є основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні.

При вирішенні цього спору суд враховує, що станом на день звільнення ОСОБА_1 з посади доплата за додаткове навантаження за період із 24.06.2024 по 05.07.2024 не була встановлена (нарахована) роботодавцем та не вимагалася працівником при звільненні; спору між сторонами щодо розміру нарахованих роботодавцем при звільненні позивачки сум не існувало. А отже, доплата в сумі 2133,27 грн. не відносилася до належних працівникові при звільненні сум в розумінні ст.116 КЗпП.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що в розумінні статті 116 та 117 КЗпП України доплата за додаткове навантаження за період 25.06.2024-05.07.2024 не відносилася до сум, нарахованих та виплачених при звільненні працівника 14.08.2024, тому у спірних правовідносинах не виникли передбачені частиною другою статті 117 КЗпП України передумови для стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд також враховує таке:

- безпосередньо після звільнення (у стислі строки) у позивачки не виникло зауважень щодо сум, нарахованих і виплачених їй при звільненні, а питання про необхідність нарахування роботодавцем доплати за період 24.06.2024-05.07.2024 позивачка ініціювала вже після спливу шестимісячного строку після звільнення з державної служби, що фактично відповідає граничному періоду затримки розрахунку при звільненні, за який виплачується середній заробіток відповідно до статті 117 КЗпП (шість місяців);

- сума доплати (фактично - поточна доплата до заробітку за червень та липень 2024 роуку, а не сума виплат, що підлягала нарахуванню та виплаті в серпні 2024 року працівнику у зв`язку із його звільненням з державної служби) становить 2133,27 грн., а нарахована позивачкою сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (шість місяців) становить 124298,25 грн., тобто є в 58 разів більшою за суму доплати. Суд розцінює таку разючу різницю як доказ очевидної несмівмірності між такими сумами.

За встановлених обставин суд розцінює тривале зволікання (з серпня 2024 року до лютого 2025 року) позивачки щодо ініціювання перед роботодавцем питання про нарахування та виплату їй доплати за період 25.06.2024-05.07.2024 як недобросовісні дії, спрямовані на штучне створення передумов для стягнення з ГУНП у Львівській області неспівмірно великої суми коштів з мотивів тривалої "затримки розрахунку при звільненні" на незначну суму, котра не була нарахована на момент звільнення (за відсутності між сторонами на момент звільнення спору щодо нарахованих до виплати сум). З огляду на наведені мотиви, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з огляду на їх безпідставність.

Враховуючи висновки суду по суті спору, понесені позивачкою судові витрати не відшкодовуються та покладаються на неї. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 9,90,139,229,241-246,251,255,257-258,295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Понесені позивачкою судові витрати покласти на неї.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

СуддяМоскаль Ростислав Миколайович