Справа № 380/4489/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Львівсправа № 380/4489/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивачка/ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 110295 від 26 лютого 2025 року, винесену Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті, стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ;

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті № ПШ 110295 від 26 лютого 2025 року (далі також оскаржувана/спірна постанова) до неї застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (відсутня товарно-транспортна накладна або інший документ, передбачений законодавством, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу), відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 цього Закону.

Позивачка не погоджується із оскаржуваною постановою, вважає, що її винесено незаконно, оскільки транспортний засіб позивачки здійснював внутрішнє перевезення вантажів (дрова) для власних потреб без перетину державного кордону України. Водночас законодавство України не містить вказівки на обов`язок водіїв, що здійснюють внутрішні перевезення, встановлювати та використовувати контрольні прилади (тахографи) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв, а відповідно й мати протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, такий обов`язок стосується виключно міжнародних перевезень, за що й Законом України «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність у абзаці одинадцятому частини першої статті 60 цього Закону.

Позивачка також вказує, що не може вважатися автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки під час рейдової перевірки перевозила вантаж (дрова) для власних потреб. Дрова, які є у власності позивачки, перевозилися її знайомим ОСОБА_2 , який у неї не працює та здійснював перевезення на її прохання на належному їй автомобілі до будинку, який є у її приватній власності у с. Зушиці з с. Біле виключно для власних потреб, тому водій не був зобов`язаний пред`явити посадовим особам відповідача товарно-транспортну накладну, оскільки таке перевезення стосувалося власних потреб позивачки.

Позивачка зазначає, що не здійснює діяльність у сфері автомобільного перевезення з надання послуг з перевезення вантажу, договору про перевезення не укладала, тому підстави вважати, що вона здійснювала перевезення під час рейдової перевірки в рамках договірних відносин відсутні.

З огляду на наведене позивачка просить поданий нею позов задовольнити повністю.

Також у позовній заяві позивачка вказує, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції становить 15000,00 грн.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті дотримав процедуру розгляду акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Відповідач зазначає, що пункт 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340 (далі Положення № 340), передбачає обов`язок автомобільного перевізника використовувати під час перевезення вантажів лише автомобіль, що обладнаний повіреним та діючим тахографом, а водія - мати відповідні документи, які підтверджують його використання та повірку.

Відповідач відзначає, що законодавець окреслив межі, за яких настає відповідальність, установлена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому саме у разі відсутності товарно-транспортної накладної або її обов`язкових реквізитів для перевізника настають наслідки, передбачені цією нормою, у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. До позовної заяви позивачка долучила товарно-транспортні накладні від 18 травня 2024 року № ЮІЕ650876 та від 20 травня 2024 року № ЮІЕ980995. Водночас рейдова перевірка транспортного засобу, за результатами якої винесено спірну постанову, проводилась 28 січня 2025 року. Натомість товарно-транспортні накладні, долучені позивачкою, виписані 18 травня 2024 року та 20 травня 2024 року відповідно.

Відповідач зауважує, що у товарно-транспортній накладній від 18 травня 2024 року № ЮІЕ650876 зазначено транспортний засіб марки МТЗ, моделі 1221.2, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_1 ; у товарно-транспортній накладній від 20 травня 2024 року № ЮІЕ980995 зазначено транспортний засіб марки МТЗ, моделі 1221.2, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_1 . Однак 28 січня 2025 року посадовими особами відповідача проводилась рейдова перевірка транспортного засобу марки IVECO, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_2 .

На переконання відповідача, з огляду на долучені позивачкою товарно-транспортні накладні від 18 травня 2024 року № ЮІЕ650876 та від 20 травня 2024 року № ЮІЕ980995 можна зробити цілком логічний висновок, що вони не стосуються спірного вантажного перевезення, тож, зважаючи на приписи статей 73, 74 КАС України, не можуть бути належним та допустимим доказом у справі.

Отже, оскаржувана постанова про накладення на позивачку адміністративно-господарського штрафу за допущені нею порушення законодавства про автомобільний транспорт є, на погляд відповідача, правомірною та скасуванню не підлягає.

З огляду на наведене відповідач просить відмовити у задоволенні поданого позивачкою позову в повному обсязі.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, у якій додатково вказує, що відповідно до пункту 1.4. Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв. Зважаючи на це, у ФОП ОСОБА_1 не було і не могло бути обов`язку з обладнання транспортного засобу тахографом, оскільки вона не є суб`єктом господарювання, який проводить діяльність у сфері перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами, перевезення вантажу здійснювалось ОСОБА_1 (як фізичною особою) для власних потреб, за власний кошт власним транспортним засобом без використання праці найманих (у розумінні трудового та цивільного законодавства) водіїв. Спірною постановою штраф застосовано щодо особи (фізичної особи-підприємця), яка не була зазначена в акті як порушник чи власник транспортного засобу, оскільки акт складено просто на фізичну особу, а не підприємця.

Також у відповіді на відзив позивачка просить суд поновити строк на її подання, оскільки такий пропущений з поважних причин (в період з 16 березня 2025 року до 22 березня 2025 року позивачка перебувала з робочими питаннями в м. Києві, у зв`язку із цим змогла організувати процес підготовки юристами відповіді на відзив лише 24 березня 2025 року та надіслати відповідь на відзив в суд і відповідачу 26 березня 2025 року, пропустивши встановлений судом строк на 1 день).

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких додатково вказує, що у водія транспортного засобу повинні бути наявні документи на вантаж, які б підтверджували перевезення «для власних потреб», також не менш важливим є те, що такі документи повинні бути видані на той вантаж який перевозиться, водночас водій транспортного засобу зобов`язаний передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи на вантаж, який перевозиться ним в момент перевірки, а не документи на інший вантаж, який не стосується вказаного перевезення. Звертає увагу суду на термінологічне визначення автомобільного перевізника, відповідно до якого, автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Викладені позивачкою заперечення щодо «статусу автомобільного перевізника» є безпідставними та необґрунтованими. Окрім цього, позивачкою не надано жодного допустимого та належного доказу щодо заявлених позовних вимог. На підтвердження своїх доводів позивачка не надала жодних підтверджень щодо невикористання нею найманої праці водія. Відповідно до частини першої статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Твердження позивачки щодо виключної належності їй транспортного засобу як фізичній особі та невикористання його у підприємницькій діяльності не заслуговують на увагу з огляду на статтю 320 Цивільного кодексу України.

Позивачка подала додаткові пояснення у справі, в яких вказує, що з огляду на те, що відповідач у поданих запереченнях зазначає, що вона не надала жодних підтверджень щодо невикористання нею найманої праці водія, вважає за необхідне долучити податкові декларації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 за 2024 рік та за перший квартал 2025 року, квитанції про їх доставку. Ці документи підтверджують те, що у ФОП ОСОБА_1 не було найманих працівників, зокрема водія ОСОБА_2 . Повідомляє суд, що ці докази не могли бути долучені до позовної заяви, оскільки податкова декларація за перший квартал 2025 року подана в контролюючий орган 11 квітня 2025 року. Просить суд долучити до матеріалів справи згадані вище докази та поновити строк на їх подання.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 11 березня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача усі докази, які слугували підставою для прийняття спірної постанови, зокрема акт перевірки від 28 січня 2025 року належної якості.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія та номер НОМЕР_3 ОСОБА_1 є власницею транспортного засобу марки IVECO номерний знак НОМЕР_2 , повна маса якого становить 26000,00 кг.

28 січня 2025 року о 14 год. 30 хв. (місце проведення перевірки автодорога Західний обхід м. Львова 5 км + 300 м.) посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 24 січня 2025 року № 000589 проведено перевірку транспортного засобу марки IVECO номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію, серія та номер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_2 ), що належить ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт № 091372 від 28 січня 2025 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно зі змістом указаного акту під час перевірки виявлено порушення: «ст. 48, 34 ЗУ Про авт/тра та наказ мТЗУ № 385 від 24.06.10р. При перевезенні вантажу (дрова) перевізник не забезпечив водія документами, а саме: відсутня ТТН або інший документ, передбачений законодавством, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до т/з».

Розгляд справи про порушення позивачкою законодавства про автомобільний транспорт згідно з актом № 091372 від 28 січня 2025 року призначено на 26 лютого 2025 року о 09 год. 00 хв. у приміщенні Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області.

Позивачка подала до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області пояснення від 26 лютого 2025 року на акт № 091372 від 28 січня 2025 року.

26 лютого 2025 року В.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Чиженко Дмитро, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ110295, якою постановив стягнути з ФОП ОСОБА_1 (транспортний засіб марки IVECO номерний знак НОМЕР_2 ) адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 гривень за порушення: допущено перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 цього Закону.

Позивачка, вважаючи таку постанову відповідача протиправною, звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 26 лютого 2025 року № ПШ110295.

Щодо поновлення строку на подання відповіді на відзив на позовну заяву та доказів (податкових декларацій платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 за 2024 рік та за перший квартал 2025 року, квитанцій про їх доставку) та їх прийняття до розгляду, то суд ураховує поважність причин пропуску такого строку, які зазначені позивачкою. Крім того, прийняття судом відповіді на відзив на позовну заяву та додатково наданих доказів сприятиме повному та всебічному встановленню всіх обставин справи, а відтак призведе до ухвалення законного й обґрунтованого рішення суду та належного виконання завдань адміністративного судочинства, передбачених КАС України. З огляду на вказане суд приймає до розгляду подану позивачкою відповідь на відзив та додатково долучені докази.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статтею 1 якого визначено, що:

1) автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

2) водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

3) товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом;

4) послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Частиною першою статті 34 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.

Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

Отже, системний аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 520/11723/23.

Водночас у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22 Верховний Суд виснував, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо).

Запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що такий не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.

Ураховуючи наведене, а також приписи Закону № 2344-III, до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III.

Суд встановив, що в акті № 091372 від 28 січня 2025 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідач дійшов висновку про порушення позивачкою вимог статей 34, 48 Закону № 2344-ІІІ, Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті від 24 червня 2010 року № 385, суть яких полягає у тому, що під час перевезення вантажу (дров) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим документом, передбаченим законодавством, а також протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Отже, вирішальним під час розгляду цієї справи є встановлення факту чи була ФОП ОСОБА_1 на час проведення спірної рейдової перевірки автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III та правомірність застосування до неї адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу як до власниці транспортного засобу, яка, на думку відповідача, надавала послугу з перевезення на комерційній основі як суб`єкт господарювання.

Суд зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності є 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування, а додатковими: 82.11 Надання комбінованих офісних адміністративних послуг; 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Отже, докази того, що позивачка здійснює діяльність у сфері автомобільного перевезення, зокрема надає послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за плату, тобто на комерційній основі у матеріалах справи відсутні.

Відсутній також у матеріалах справи укладений позивачкою договір на здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом, тож доказів того, що позивачка на час проведення спірної рейдової перевірки відповідно до законодавства надавала послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, немає.

Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 за 2024 рік та за перший квартал 2025 року у ФОП ОСОБА_1 не було найманих працівників за вказані періоди, зокрема й водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом позивачки на час його зупинки для проведення рейдової перевірки.

Отже, докази того, що за період, в межах якого проведено рейдову перевірку, позивачка використовувала працю найманих працівників також відсутні.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав № 363484166 та № 323449834 ОСОБА_1 є власницею будівлі столярного цеху у с. Біле Львівського району Львівської області та житлового будинку у с. Зушиці Львівського району Львівської області.

Звідси доводи позивачки про те, що у розглядуваній ситуації вона не може вважатися автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ, оскільки під час рейдової перевірки перевозила вантаж (дрова) на належному їй автомобілі з с. Біле (де розташована належна їй будівля столярного цеху) до житлового будинку (розташованого у с. Зушиці), який є у її приватній власності, виключно для власних потреб, є обґрунтованими та підтверджуються наявними у справі доказами.

Водночас, доказування правомірності свого рішення за приписами частини другої статті 77 КАС України покладено на суб`єкта владних повноважень, який повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує правову підставу ухвалення рішення, вчинення дії чи утримання від неї. За такого правового регулювання будь-які сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, повинні тлумачитися на її користь, оскільки обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення нормами КАС України покладено на відповідача.

Однак відповідачем не надано доказів здійснення ФОП ОСОБА_1 перевезення вантажу на комерційній основі, тобто не доведено, що позивачка на час проведення спірної рейдової перевірки вважалася автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Суд зазначає, що положеннями статті 48 Закону № 2344-III визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товаро-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ для призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Тому відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності установленої абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у вже згаданій вище постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22.

У спірній ситуації як встановив суд позивачка здійснювала перевезення вантажу належним їй транспортним засобом за рахунок власних коштів та для власних потреб, без використання найманої праці, тобто не була автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Як наслідок у позивачки не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року товарно-транспортну накладну на вантаж, що перевозився.

Посилання відповідача на те, що долучені позивачкою товарно-транспортні накладні від 18 травня 2024 року № ЮІЕ650876 та від 20 травня 2024 року № ЮІЕ980995 не стосуються спірного вантажного перевезення, тож, зважаючи на приписи статей 73, 74 КАС України, не можуть бути належним та допустимим доказом у справі, суд відхиляє, оскільки як зазначено вище у позивачки, яка не мала статусу автомобільного перевізника у розумінні Закону № 2344-ІІІ, не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року будь-які товарно-транспортні накладні на вантаж, що перевозився.

Водночас вказані товарно-транспортні накладні підтверджують (за відсутності доказів протилежного) законність набуття позивачкою вантажу (дрова), який відповідно до їх змісту спочатку був доставлений до пункту розвантаження у с. Біле, де, як зазначено вище, розташована належна позивачці будівля столярного цеху, звідки потім перевозився позивачкою власним транспортним засобом до свого житлового будинку у с. Зушиці, що повністю узгоджується із поясненнями позивачки, викладеними у позовній заяві.

Покликання відповідача на те, що відповідно до частини першої статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом, суд оцінює критично, позаяк відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів реалізації позивачкою у спірній ситуації положень вказаної статті.

Що стосується відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу суд зазначає таке.

За змістом статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (пункт 1.2 Положення № 340).

За правилами пункту 1.3 Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Приписами пункту 1.4 Положення № 340 передбачено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності.

Відповідно до пункту 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (пункт 6.3 Положення № 340).

Згідно з пунктом 7.1 Положення № 340 органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 823/1199/17 Верховний Суд, аналізуючи положення статті 18 Закону № 2344-ІІІ, пунктів 6.1, 6.3 Положення № 340, дійшов висновку, що водії, які здійснюють перевезення на маршруті протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 820/4624/17 Верховний Суд також указав на те, що положеннями статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Положенням № 340. Зауважив, що за відсутності таких до перевізника застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Водночас висновки, викладені у вказаних постановах, не є релевантними до спірних правовідносин, ураховуючи таке.

Як встановлено судом вище позивачка не надавала послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату, не використовувала працю найманого водія, а здійснювала перевезення вантажу за власний рахунок для власних потреб.

За правилами пункту 1.4 Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

Отже, приписи Положення № 340, зокрема і пункту 6.1, якими встановлено обов`язок обладнувати тахографами вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн не можуть бути поширені на позивачку.

Як наслідок у позивачки не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 28 січня 2025 року протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2025 року у справі № 460/4580/23.

Водночас суд відхиляє покликання позивачки на те, що законодавство України не містить вказівки на обов`язок водіїв, що здійснюють внутрішні перевезення, встановлювати та використовувати контрольні прилади (тахографи) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв, а відповідно й мати протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, такий обов`язок стосується виключно міжнародних перевезень, оскільки згідно з пунктом 1.3 Положення № 340, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку, його вимоги поширюються саме на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах позивачка не є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ та не є суб`єктом відповідальності за статтею 60 цього Закону, з огляду на що оскаржувана постанова Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 110295 від 26 лютого 2025 року не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, тому її належить визнати протиправною та скасувати.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За змістом частини першої, пункту 2 частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Оскільки позов задоволено повністю, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки належить стягнути 1211,20 грн сплаченого судового збору (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Сплачена позивачкою сума судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, що становить 1816,80 грн (3028,00 грн 1211,20 грн = 1816,80 грн), може бути повернута їй за її клопотанням за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 15000,00 грн, то питання їх розподілу суд вирішуватиме після надання позивачкою суду доказів їх понесення з урахуванням вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антонича, 51, м. Київ, 03150) в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Володимира Івасюка, 8, с. Малехів, Львівський район, Львівська область, 80383) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 110295 від 26 лютого 2025 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15 жовтня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна