Справа № 140/1095/25
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/1095/25 пров. № А/857/21806/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року в справі № 140/1095/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення 25 квітня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №79 від 03.01.2025 щодо відмови у призначенні пенсії по віку відповідно до статті 55 Закону України від 28.01.1991 №796-ХІІ; зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 04.10.2024 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та надана органу Пенсійного фонду довідка Карасинського старостинського округу Сошичненської сільської ради від 27.09.2024 №601, підтверджують проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина (громадянки), який (яка) потерпів(ла) від Чорнобильської катастрофи Б №177455 (а.с.7).

Позивачка у віці 54 роки звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

ГУ ПФУ в Харківській області відповідно до принципу екстериторіальності розглянуло заяву ОСОБА_1 та прийняло рішення від 03.01.2025 №79 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993. У зазначено рішенні відповідач вказав, що документами підтверджено факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 2 роки 3 місяці 20 днів (а.с.5, 25).

Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).

Згідно з положеннями статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно із статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Тож виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.

Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у статті 55 Закону №796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII визначено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є:

1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку;

2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років до 01.01.1993;

3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості.

При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.

Відмовляючи в призначенні пенсії позивачу, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виходило з того, що період проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року становить 2 роки 3 місяці 20 днів та є недостатнім для призначення пенсії.

У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу особи як потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка проживає на забрудненій території, є довідка про період проживання на цій території.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 09 липня 2024 року в справі №240/16372/23.

Згідно з паспортом громадянина України № НОМЕР_1 від 14.06.2017 року, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Карпилівка, Камінь-Каширського району, Волинської області (а.с.4).

Відповідно до відомостей довідки Карасинського старостинського округу Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району від 27.09.2024 №601, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із часу народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по 12.09.1990 року була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_1 та із 12.09.1990 року по даний час (дата видачі довідки - 27.09.2024) зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_2 .

Підстава видачі довідки: книги погосподарського обліку за 1970-2024 по Карасинському старостинському округу Сошичненської сільської ради, Камінь-Каширського району, Волинської області.

Жодних зауважень щодо дійсності зазначеної довідки пенсійний орган не висловлює.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, с. Карпилівка, Камінь-Каширського району, Волинська область включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Водночас колегія суддів зазначає, що відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування .

Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відстань між селом Карпилівка, Камінь-Каширського району та м. Жовті Води, Дніпропетровської області (де розташоване Жовтоводське педагогічне училище, в якому навчалася позивачка з 1986 по 1990 рік згідно диплому серії НОМЕР_2 ) є значною.

Однак варто наголосити про те, в дипломі позивачки серії НОМЕР_2 від 25 червня 1990 року не вказано форму навчання (денна чи заочна). Відтак не визнаються обґрунтованими доводи пенсійного органу про постійне перебування позивачки з 01.09.1986 по 15.06.1990 в м. Жовті Води.

Судова колегія наголошує, що такий період може бути прирівняний до постійного проживання, лише за умови підтвердження відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача протягом відповідного періоду, зокрема довідкою з гуртожитку навчального закладу, в якому проживала позивачка під час навчання.

Також трудова книжка позивачки серії НОМЕР_3 не містить записів про навчання.

На переконання суду при наявності неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Колегія суддів звертає увагу, що саме факт проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 року до 01.01.1993 підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування. Сукупно період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року становить 6 років 8 місяців 7 днів, після 01.01.1993 року більше 30 років.

Щодо можливості зарахування періоду проживання особи в зоні посиленого радіоекологічного контролю (у цій справі гарантованого добровільного відселення) з 01.01.1993, висловився Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі № 380/7535/21, де зазначив: «Отже для правильного вирішення спору судам слід було встановити кількість років проживання позивачем в зоні посиленого радіоекологічного контролю в цілому».

В справі, що розглядається відповідною довідкою органу місцевого самоврядування підтверджено факт проживання позивачки на території гарантованого добровільного відселення більше 36 років, відомості диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.

Судова колегія також зазначає, що ст.14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону №796-XII).

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17.

Отже, наявність посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» дає позивачу право на зменшення пенсійного віку з урахуванням норм Закону №796-XII.

Також Верховний Суд в постанові від 18 вересня 2024 року в справі № 240/6201/23 підтвердив зазначену позицію, вказавши, що наявність у позивача посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.93 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.92 № 501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення).

В протилежному випадку нівелюється його статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, який позивачу встановлений у визначеному Законом порядку.

Як встановлено судом, в позивачки наявне посвідчення серії НОМЕР_4 , видане 20 жовтня 1993 року Волинською облдержадміністрацією (а.с.7), відповідно до якого ОСОБА_1 належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.

Таким чином, факт видачі 20 жовтня 1993 року уповноваженим органом (Волинською обласною державною адміністрацією) посвідчення серії НОМЕР_4 «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивачем станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Відповідачем не надано суду доказів того, що видане позивачці посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» визнане недійсним, а раніше присвоєний їй статус скасований (припинений).

Відтак судовим розглядом підтверджено сукупний період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років.

Також в позивача наявне право на встановлення початкової величини зменшення пенсійного віку, оскільки останній постійно проживав у зоні радіоактивного забруднення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31 липня 1986 року, згідно довідки Карасинського старостинського округу Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району від 27.09.2024 №601.

Відтак, період проживання позивачки в зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, згідно встановлених обставин становить більше 36 років з урахуванням права на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 року, відтак ОСОБА_1 має право на зниження пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Отже станом на 01 січня 2025 року (ще 04.10.2024) позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнула 54-річного віку, з урахуванням права на зниження пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII, тобто пенсійного віку.

Страховий стаж позивачка для призначення пенсії становить 37 років 05 місяців 12 днів (станом на рік досягнення пенсійного віку - 2024 рік, необхідний стаж: 31 6 = 25 років), не є спірним в цій справі, та є достатнім для призначення пенсії за віком.

При цьому, враховуючи положення пункту 1 частини першої статті 45 Закону N 1058-IV, пенсія позивачу має бути призначена з 04 жовтня 2024 року (наступний день після досягнення відповідного віку), оскільки звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За наведених обставин, колегія апеляційного суду вважає, що відповідач протиправно відмовив позивачці в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі її заяви від 01.01.2025 року.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року в справі № 140/1095/25 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 03 січня 2025 року № 79 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати з 04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір на суму 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 коп., сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 15 жовтня 2025 року.