Справа № 160/20859/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Донецькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Миколаївській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач-3, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 02.02.2025 року (дата подання першої заяви) перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника, в розмірі 50% пенсії чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яку він отримував на день смерті.
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у зв`язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.07.2025 р. остання була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 р. відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою відповідачам встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані в Електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи".
Відповідно до ч. 5 ст. 18 КАС України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до п. 37 підрозділу 2 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Ухвала суду від 29.07.2025 р., якою відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідачів 29.07.2025 р. о 19:36 год., що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

При цьому, копія позовної заяви з додатками була направлена та доставлена до електронних кабінетів відповідачів 17.07.2025 р., що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

04.08.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшов від ГУ ПФУ в Донецькій області відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Власну позицію пенсійний орган обґрунтував тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 19.05.2024 р., як отримувач пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 р. 02.02.2025 р. позивач вперше звернулася із заявою №157 щодо проведення перерахунку пенсії перехід на інший вид пенсії в разі втрати годувальника згідно пункту 1 статті 36 Закону №1058. Цю заяву розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Донецькій області та прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії від 06.02.2025 р. №76. Відповідач-1 зазначив, що до заяви позивача було долучено не всі сторінки паспорту, а також надана довідка про перебування на утриманні померлого годувальника від 10.01.2025 р. без номеру видана ОСББ «Княжий двір» не мітить вихідного номеру і підстав її видачі, тому підстави для проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 були відсутні. 20.02.2025 р. ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою про перехід на інший вид пенсії в разі втрати годувальника, яку за принципом екстериторіальності було розглянуто ГУ ПФУ в Миколаївській області та прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії від 28.02.2025 р. №76, оскільки відповідно до матеріалів пенсійної справи та додатково наданих документів на час звернення не було підтверджено факт перебування на утриманні померлого годувальника. Надалі у відзиві зазначено, що 06.03.2025 р. ОСОБА_1 втретє звернулася із заявою із заявою про перехід на інший вид пенсії в разі втрати годувальника й до цієї заяви позивачем було надано повний пакет документів та ОСОБА_1 переведено з пенсії за віком відповідно до статті 26 на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статті 36 Закону №1058. З огляду на викладене, відповідач-1 вважає, що Головним управлінням не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, а відтак підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

07.08.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшла від ОСОБА_1 відповідь на відзив з додатками, в якій позивач виклала заперечення щодо доводів ГУ ПФУ в Донецькій області, зазначених у відзиві на позовну заяву. ОСОБА_1 зауважила, що пункт 2.11 Порядку №22-1 не містить імперативної норми щодо видання документу із зазначенням відомостей про місце проживання разом з годувальником за однією адресою лише органом місцевого самоврядування. Так, у пункті 2.11 Порядку №22-1 вказано, що відповідні документи можуть бути видані, зокрема, органом місцевого самоврядування. З огляду на викладене, позивач стверджує, що надані нею разом із відповідними заявами видані ОСББ «Княжий двір» довідки від 10.01.2025 р. та від 17.02.2025 р., в яких зазначено, що: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована по паспорту за адресою: АДРЕСА_1 , яка/ий постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 , з чоловіком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала на повному його утриманні та вони вели спільне господарство, є підставою для переведення позивача на пенсію по втраті годувальника. Також ОСОБА_1 зауважила, що відповідачем-1 жодним чином ані спростувало, ані підтвердило розрахунок її пенсії по втраті годувальника у розмірі 4538,00 грн., який є значно менше ніж 50 відсотків пенсії за віком її померлого чоловіка.

13.08.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшов від ГУ ПФУ в Миколаївській області відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач-2 заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Власну позицію пенсійний орган обґрунтував тим, що позивач перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 20.02.2025 р. ОСОБА_1 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України через вебпортал із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону №1058. 28.02.2025 р. ГУ ПФУ в Миколаївській області за принципом екстериторіальності розглянуто її заяву та прийнято рішення №76 про відмову в переведені на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до заяви від 20.02.2025 р. Відповідач-2 зазначив, що рішенням від 28.02.2025 р. №76 ГУ ПФУ в Миколаївській області встановлено, що позивачем не підтверджено факт перебування на утриманні. Відтак, враховуючи те, що позивачем не підтверджено факт перебування на утриманні, то оскаржуване рішення відповідача-2, на думку останнього, є правомірним та законним, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства України. ГУ ПФУ в Миколаївській області вважає всі позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість. Одночасно, дії відповідачів ГУ ПФУ в Миколаївській області вважає такими, що в повному обсязі відповідають нормам чинного законодавства.

14.08.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшло від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області клопотання про долучення витребуваних судом документів з додатками.

Разом з тим, станом на 14.08.2025 р. (з урахуванням строку на поштове відправлення) від відповідача-3 відзив на позовну заяву до суду не надходив, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду пенсійний орган не звертався.

Пояснень, заяв або клопотань по суті спору від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області станом на 14.08.2025 р. до суду також не надходило.

Відповідно до частини 4 статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином, відповідач-3 правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не звертався.

Згідно із приписами ч. 6 ст. 77 КАС України, у разі якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Разом з цим, з огляду на те, що предметом розгляду в даній справі є (в т.ч.) правильність здійсненого ГУ ПФУ в Дніпропетровській області розрахунку розміру пенсії позивача у зв`язку з втратою годувальника й у позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що обрахований відповідачем-3 розмір її пенсії є значно нижчим за встановлений ч. 1 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахування розміру пенсії її померлого чоловіка.

З огляду на відсутність відповідних відомостей в матеріалах справи ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 р. витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:

- письмові пояснення щодо розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 , здійсненого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за результатами розгляду заяви про перехід на інший вид пенсії (пенсія в разі втрати годувальника) від 03.05.2025 р.;

- належним чином засвідчену копію рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 14.03.2025 р. №76 (за наявності);

- письмові пояснення з обґрунтуванням підстав обмеження розміру пенсії позивача у зв`язку з втратою годувальника (нормативне обґрунтування).

Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.

01.10.2025 р. та 03.10.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшли від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області клопотання про долучення доказів з додатками.

В якості одного з додатків до клопотання про долучення доказів від 01.10.2025 р. ГУ ПФУ в Дніпропетровській області долучено відзив на позовну заяву, в якому відповідач-3 заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Власну позицію пенсійний орган аргументував, зокрема, тим, що 06.03.2025 р. позивач втретє звернулася із заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, до якої було надано повний пакет документів, передбачений Законом №1058 та Порядком №22-1, й відповідно позивачу з 06.03.2025 р. було призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника шляхом застосування макетної обробки у розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника. Як стверджує відповідач-3 з посиланням на протокол перерахунку пенсії позивача, з врахуванням обмеження в індексації, розмір пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з втратою годувальника становить 9582, 92 грн. Враховуючи наведене, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області вважає, що управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одночасно із цим, суд зауважує, що відповідач-3 не заявив клопотання щодо поновлення пропущеного ним строку для подання відзиву на позовну заяву та не навів жодних обставин дії непереборної сили, які завадили йому звернутись до суду з відзивом на позовну заяву у визначений в ухвалі суду від 29.07.2025 р. строк, й судом такі обставини не встановлені.

Також слід зауважити, що всупереч положенням ч. 4 ст. 162 КАС України та вимогам ухвали суду відповідачем-3 не надано разом з відзивом на позовну заяву з додатками докази направлення цього відзиву з додатками іншим учасникам справи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення відповідачу-3 строку подачі відзиву на позовну заяву, а тому відзив на позовну заяву судом не приймається, у зв`язку з пропуском визначеного судом строку на його подання та порушенням вимог ч. 4 ст. 162 КАС України.

08.10.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшла від ОСОБА_1 відповідь на відзив, в якій позивач повторно наголосила, що надані нею до відповідачів довідки від 10.01.2025 р. та від 17.02.2025 р., видані ОСББ "Княжий двір", в яких зазначено, що: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована по паспорту за адресою: АДРЕСА_1 , яка/ий постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з чоловіком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала на повному його утриманні та вели спільне господарство, є підставою для переведення її на пенсію по втраті годувальника. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 наполягає на тому, що перерахунок та виплата її пенсії повинні проводитися саме з дати її першого звернення до органів ПФУ, а саме: з 02.02.2025 р.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 р. провадження у справі поновлено.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) перебувала на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 19.05.2024 р. як отримувач пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 р. (далі Закон №1058).

03.10.2012 р. позивач ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 03.10.2012 р. (запис за №489), та видано свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_2 від 03.10.2012 р. Про укладення шлюбу позивача із ОСОБА_2 також наявна відмітка у паспорті позивача серії НОМЕР_4 .

Окрім того, у паспорті позивача наявна відмітка про те, що з 30.07.2018 р. зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік позивача помер, про що 29.06.2020 р. Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) складено відповідний актовий запис №1234 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 29.06.2020 р.

До дня смерті ОСОБА_2 отримував пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 та розмір його пенсії був 20 939, 11 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи протоколами розрахунку пенсій позивача та ОСОБА_2

02.02.2025 р. ОСОБА_1 звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач стверджує, що разом із цією заявою нею були надані всі необхідні документи (в тому числі: копія паспорту з відміткою про її місце реєстрації та довідка ОСББ про склад сім`ї).

Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княжий двір» (далі ОСББ «Княжий двір») за вих. б/н від 10.01.2025 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована по паспорту за адресою: АДРЕСА_1 , яка/ий постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала на повному його утриманні, та вела спільне господарство. Також зазначено, що довідка видана для пред`явлення за місцем вимоги.

Вищезазначена заява з додатками за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до ГУ ПФУ в Донецькій області.

За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів відповідачем-1 прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії від 06.02.2025 р. №76, яким позивачу відмовлено у проведенні перерахунку відповідно до заяви від 02.02.2025 р. №157, оскільки до заяви не долучено скановану копію паспорту та надана довідка про перебування на утриманні померлого годувальника від 10.01.2025 р. б/н видана ОСББ «Княжий двір» не містить вихідного номеру і підстав її видачі.

20.02.2025 р. ОСОБА_1 вдруге звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач стверджує, що разом із цією заявою нею були надані всі необхідні документи (в тому числі: копія паспорту з відміткою про її місце реєстрації та довідка ОСББ про склад сім`ї з позначенням вихідного номеру та підстав видачі такої довідки).

Згідно довідки ОСББ «Княжий двір» за вих. №1 від 17.02.2025 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована по паспорту за адресою: АДРЕСА_1 , яка/ий постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала на повному його утриманні, та вела спільне господарство. Також зазначено, що довідка видана для пред`явлення за місцем вимоги.

Вищезазначена заява з додатками за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до ГУ ПФУ в Миколаївській області.

За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів відповідачем-2 прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії від 28.02.2025 р. №76, яким ОСОБА_1 відмовлено в переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до заяви від 20.02.2025 р. з огляду на те, що матеріалами пенсійної справи та додатково наданими документами не підтверджено факт перебування заявниці на утриманні.

У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 звернулася за допомогою до адвоката, який зробив запит до Відділу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради щодо отримання Довідки/відомостей згідно Реєстру територіальної громади міста Нікополя про реєстрацію місця проживання та осіб зареєстрованих за однією адресою на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відповідь на адвокатський запит №22/4-25 від 22.04.2025 р. Відділом реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради складено та направлено представнику позивача (адвокат Авраменко Артем) лист від 02.05.2025 р. №РГ-1157/25, в якому зазначено, що згідно Реєстру територіальної громади міста Нікополя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 04.11.1994 р. по 27.07.2020 р. На день смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за вищевказаною адресою була зареєстрована: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 30.07.2018 р. по теперішній час.

06.03.2025 р. ОСОБА_1 втретє звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду цієї заяви ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 06.03.2025 р. переведено позивача на пенсію по втраті годувальника.

Додана до позовної заяви роздруківка з електронного кабінету позивача на офіційному вебсайті Пенсійного фонду України Протоколу/розпорядження щодо призначення/перерахунку пенсії «Перерахунок пенсії. Версія:1.6.78.1. Дата-час розрахунку: 13.03.2025 15:02» містить наступні відомості: рішення 76 від 14.03.2025 про перерахунок пенсії, заявник: ОСОБА_1 , шифр та вид пенсії: 511 пенсія в разі втр. годувал.; умови призначення: ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; дата перерахунку: 12.03.2025 р.; Розрахунок пенсії: по 1-му годувальнику - ОСОБА_2 , загальний розмір пенсії: 19 876, 59; відсоток для обчислення пенсії у разі втрати годувальника: 50; розмір пенсії по втраті годувальника: 6216,47; обмеження індексації з 01.03.2023: - 610,40; обмеження індексації з 01.03.2025: - 4241,25; призначена з 06.03.2025 р. по 17.05.2026 р. сума пенсії: 4538, 00.

При цьому, відповідно до даних пенсійної справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його стаж на день смерті складав 69 років 8 місяців 7 днів; середньомісячний заробіток 28530,85 грн. Загальний розмір його пенсії за віком складав 20915,43 грн., про що також зазначено у вищевказаній роздруківці.

Не погодившись із вищезазначеною позицією та рішеннями відповідачів, ОСОБА_1 звернулася за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 р. (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права на пенсію та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням (ч. 2 ст. 5 Закону №1058-IV).

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень статті 36 Закону №1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Непрацездатними членами сім`ї, зокрема, вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону №1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

У відповідності до статті 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду.

Частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Донецькій області та ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови в переведені на пенсію у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також про визнання протиправними та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії за віком від 06.02.2025 р. №76 ГУ ПФУ в Донецькій області та рішення про відмову у призначенні пенсії за віком від 28.02.2025 р. №76 ГУ ПФУ в Миколаївській області, суд зазначає наступне.

Згідно із приписами ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

За правилами пункту "б" частини 3 статті 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" непрацездатними членами сім`ї вважаються батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Частиною 1 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, зокрема: пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

За змістом частини 2 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Таким чином суд зазначає, що у розумінні статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника мають чоловік або дружина, які перебували в зареєстрованому шлюбі.

Крім того, абзацами 1 та 2 частини 2, частиною 4 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Таким чином суд зазначає, що в даному випадку достатньою умовою для призначення позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника є факт перебування в шлюбних відносинах з померлим, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 р., подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

У постанові від 23.01.2023 р. у справі №214/1309/21 Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловлений такий висновок щодо встановлення факту перебування особи на утриманні померлого для призначення пенсії по втраті годувальника.

«Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні, можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право».

«Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Встановити факт перебування на утриманні померлого для одержання страхових виплат в разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві можливо винятково під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення (дій/бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. В адміністративній справі встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову».

Аналогічні по суті висновки викладені у постановах Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23.05.2022 р. у справі № 539/4118/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 р. у справі №290/289/22-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.04.2023 р. у справі № 695/2011/22.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У розумінні вищезазначених норм законодавства для встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого годувальника слід встановити такі обставини:

1) проживання фізичної особи разом з годувальником за однією адресою на момент його смерті;

2) перебування фізичної особи на повному утриманні померлого годувальника або одержання від нього допомоги, що була постійним і основним джерелом засобів до існування.

Судом встановлено, що позивач перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 .

Наявні у матеріалах справи (в т.ч. матеріалах пенсійної справи позивача) свідчать, що ОСОБА_1 разом з чоловіком, до його смерті проживали разом однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.01.2021 р. у справі №592/17552/18, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї іншій джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з всовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Так, пенсія позивача була значно нижче, аніж пенсія її покійного чоловіка.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 22.10.2020 р. у справі №210/343/19 та від 31.08.2022 р. у справі № 592/13089/21, сам по собі факт отримання позивачем пенсії, який забезпечував її прожитковий мінімум, не є підставою для відмови у встановленні факту перебування позивача на утриманні чоловіка, зокрема тому, що розмір щомісячних доходів чоловіка позивача значно перевищував розмір її доходів, а тому допомога чоловіка була постійним і основним джерелом її засобів до існування, що свідчить про перебування позивача на утриманні чоловіка до дня його смерті.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 р. (далі Порядок №22-1).

Відповідно до п. 1.5 Порядку №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

До заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи у тому числі про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника (п.п. 9. п. 2.3 Порядку №22-1).

Алгоритм дій органу, що призначає пенсію, після звернення осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший визначається розділом 4 Порядку.

Пунктом 4.2 того самого розділу визначено, що при прийманні документів орган, який призначає пенсію, зокрема, повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів видає особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії.

За приписами п. 4.3 розділу 4 Порядку №22-1, рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Аналіз сукупності наведених норм розділу 4 Порядку №22-1 свідчить про наявність механізму усунення формальних неточностей та перешкод у реалізації права на пенсійне забезпечення. Так, у разі необхідності дооформлення документів, подання додаткових документів пенсіонеру повідомляється про це у розписці про прийняття документів. Для надання документів, яких не вистачає, або дооформлення документів законодавством встановлений строк - 3 місяці від дати подання пенсіонером заяви.

У разі використання такого механізму за наявності необхідних документів (у тому числі після надходження додаткових чи дооформлених у визначений вище термін документів) Порядок встановлює обов`язок органу, що призначає пенсію, впродовж 10 днів розглянути їх та прийняти рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший.

Це повністю відповідає положенням ч. 5 ст. 45 Закону №1058-IV, якою також встановлений обов`язок органу Пенсійного фонду України розглянути документи у 10-ти денний з дня їх надходження. Ця норма є загальною та передбачає дії органу за умови достатності документів для прийняття рішення про наявність або відсутність у особи права на отримання (перерахунок) пенсії. У разі ж недостатності документів чи їх недоліків, що може бути усунено шляхом дооформлення або надання додаткових документів, застосуванню підлягають спеціальні норми розділу 4 Порядку.

Право вимагати від фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк або подання додаткових документів має застосовуватися органом Пенсійного фонду з урахуванням пункту 1 статті 7 Закону, згідно з яким загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом гласності, прозорості та доступності діяльності Пенсійного фонду. Тобто у разі можливості усунення недоліків у поданих документах, орган Пенсійного фонду має повідомити про це зацікавлену особу та зажадати такого усунення, а не відмовляти одразу з формальних підстав.

Відмова у призначенні (перерахунку) пенсії повинна свідчити про відсутність у особи відповідного права, бути остаточною на час розгляду відповідного звернення компетентним органом.

За приписами п. 2.11 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Пунктом 4.2 та 4.3 Порядку №22-1 встановлено, що при прийманні документів працівник сервісного центру:

ідентифікує заявника (його представника);

надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії;

реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;

уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;

з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат;

повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис;

надсилає запити про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, передбачених пунктом 2.28розділу II цього Порядку;

повідомляє про можливості подавати заяви через вебпортал;

видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру(додаток 6). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі;

повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних системах та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповіді органу, який веде відповідний інформаційний реєстр.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій.

Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Згідно п.4.7 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що рішення щодо призначення пенсії приймається пенсійним органом за наявності усіх документів про призначення пенсії. Органи Пенсійного фонду наділені повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи.

Отже, у випадку виявленої відсутності необхідних документів для призначення позивачу пенсії, відповідачі-1,2 мали можливість вчинити дії, спрямовані на їх отримання від відповідних органів (осіб), або ж письмово повідомити заявника про необхідність подання додаткових документів.

Натомість, фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачами-1,2 не здійснено жодних дій, спрямованих на уточнення необхідних відомостей, отримання додаткових документів, та не роз`яснено позивачу можливість подання додаткових документів впродовж трьох місяців.

Також варто зауважити, що законодавством не передбачено конкретного документа, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї та який подається до пенсійного органу, зокрема, це можуть бути інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

Як зазначає у спірному рішення сам відповідач-2, посилаючись на п. 2.11 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймається: документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

Водночас, відмовляючи позивачу у переведенні на пенсію по втраті годувальника, відповідач-2 невірно застосував норми п. 2.11 Порядку №22-1 щодо визначення переліку документів, які засвідчують факт перебування на утриманні померлого годувальника.

Суд звертає увагу, що вжите в п.2.11 Порядку №22-1 слово «зокрема» означає виділення документів органів місцевого самоврядування з поміж інших документів, тобто, «в тому числі», «серед іншого».

Таким чином, надані позивачем довідки ОСББ «Княжий двір» відносилися до визначених п. 2.11 Порядку №22-1 інших документів, що підтверджують факт проживання разом з годувальником за однією адресою.

Суд критично сприймає викладені відповідачем-1 в оскаржуваному рішенні доводи про те, що до заяви позивача не долучена сканована копія паспорта з урахуванням того, що позивачу вже була призначена пенсія за віком та в матеріалах її пенсійної справи вже була наявна копія паспорту ОСОБА_1 .

При цьому, суд наголошує, що зауваження пенсійного органу про те, що надана разом із заявою ОСОБА_1 видана ОСББ «Княжий двір» довідка про перебування на утриманні померлого годувальника від 10.01.2025 р. не містить вихідного номеру і підстав її видачі, - носять формальний характер й відсутність таких відомостей у виданих ОСББ «Княжий двір» довідках жодним чином не впливають на наявність у позивача права на переведення її з пенсії за віком на пенсію у разі втрати годувальника,

Також слід зауважити, що в оскаржуваних рішеннях відсутні будь-які зауваження чи доводи щодо неприйнятності довідок ОСББ «Княжий двір» про факт сумісного проживання та/або зазначених у них відомостей.

Отже, позивач, яка є дружиною померлого годувальника ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні, досягла пенсійного віку й отримувала пенсію за віком, та мала право на переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позивачу протиправно відмовлено у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону №3723-XII.

На підставі вищевикладеного у сукупності суд дійшов висновку про необґрунтованість та протиправність оскаржуваних рішень ГУ ПФУ в Донецькій області та ГУ ПФУ в Миколаївській області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з переведенням з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, та як наслідок наявність підстав для скасування цих рішень.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо оскарження дій ГУ ПФУ в Донецькій області та ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови в переведенні позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, суд зазначає, що така відмова була оформлена рішеннями відповідачів-1,2 від 06.02.2025 р. за №76 та від 28.02.2025 р. за №76, яким суд вже надав правову оцінку.

Вищезазначені рішення ГУ ПФУ в Донецькій області та ГУ ПФУ в Миколаївській області про відмову в переведенні позивача на пенсію по втраті годувальника є актами індивідуальної дії у розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, а відтак визнання протиправним та скасування цих рішень не потребує додаткового визнання протиправними дій органів Пенсійного фонду України щодо відмови у переведенні позивача на інший вид пенсії.

Отже, суд вважає, що оскільки у даному випадку належним захистом порушеного права достатньо визнання судом протиправними та скасування рішень ГУ ПФУ в Донецькій області та ГУ ПФУ в Миколаївській області від 06.02.2025 р. за №76 та від 28.02.2025 р. за №76, то позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження дій відповідачів-1,2 щодо відмови в переведенні позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, є такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 02.02.2025 року (дата подання першої заяви) перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника, в розмірі 50% пенсії чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яку він отримував на день смерті, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […] 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, […] від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті у разі скасування […] індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При розгляді даної справи судом враховано, що на час звернення до суду ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію по втраті годувальника з 06.03.2025 р.

Разом з тим, позивач вважає, що вона має право на отримання пенсії по втраті годувальника з моменту її первинного звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсії по втраті годувальника, а саме: з 02.02.2025 р.

Право позивача на отримання належних їй пенсійних виплат в цьому випадку не може ставитися в залежність від встановлення всіх обставин, які мають значення для вирішення питання про призначення пенсії і підлягає поновленню з моменту його виникнення, тобто з дня первинного звернення до пенсійного органу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 р. по справі №209/2050/17.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити позивачу з 02.02.2025 р. перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника.

Стосовно розміру пенсії позивача, обрахованої ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.03.2025 р. слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що чоловік позивача на час смерті, перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України як отримувач пенсії за віком, яка була призначена відповідно до правових норм Закону №1058-IV.

Наявна у матеріалах справи роздруківка електронного протоколу/розпорядження щодо призначення/перерахунку пенсії «Перерахунок пенсії. Версія:1.6.78.1. Дата-час розрахунку: 13.03.2025 15:02» містить наступні відомості: рішення 76 від 14.03.2025 про перерахунок пенсії, заявник: ОСОБА_1 , шифр та вид пенсії: 511 пенсія в разі втр. годувал.; умови призначення: ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; дата перерахунку: 12.03.2025 р.; Розрахунок пенсії: по 1-му годувальнику - ОСОБА_2 , загальний розмір пенсії: 20 915, 43; відсоток для обчислення пенсії у разі втрати годувальника: 50; розмір пенсії по втраті годувальника: 6216,47; обмеження індексації з 01.03.2025: - 4241, 25.

Наявна у матеріалах справи роздруківка електронного протоколу/розпорядження щодо призначення/перерахунку пенсії «Перерахунок пенсії. Версія:1.6.78.1. Дата-час розрахунку: 13.08.2025 11:58» містить наступні відомості: рішення 76 від 13.08.2025 про перерахунок пенсії, заявник: ОСОБА_1 , шифр та вид пенсії: 511 пенсія в разі втр. годувал.; умови призначення: ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; дата перерахунку: 06.03.2025 р.; Розрахунок пенсії: по 1-му годувальнику - ОСОБА_2 , загальний розмір пенсії: 20 939, 11; відсоток для обчислення пенсії у разі втрати годувальника: 50; розмір пенсії по втраті годувальника: 10 469, 56; обмеження індексації з 01.03.2023: - 610,40; обмеження індексації з 01.03.2025: - 276,24; призначена пенсія утриманцю: 9582,92.

Зі змісту довідки ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про розмір нарахованої та виплаченої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.03.2025 р. по 31.10.2025 р. слідує, що за березень 2025 року позивачу було нараховано та виплачено пенсію в розмірі 8527, 29 грн. та у подальшому за період з квітня по жовтень 2025 року позивачу була нараховано та виплачено пенсію в розмірі 9582, 92 грн. щомісячно. Доказів протилежного до суду не надано й про існування таких доказів суд не повідомлено.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що розмір призначеної їй пенсії по втраті годувальника (4538, 00 грн.) є значно меншим за 50 % пенсії за віком її померлого чоловіка (20 915, 43 грн./50 % = 10 457, 22 грн.).

Натомість, відомості з вищевказаних роздруківок електронних протоколів/розпоряджень щодо призначення/перерахунку пенсії позивача свідчать про те, що під час переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснено розрахунок її пенсії, виходячи із 50 % від розміру отримуваної померлим годувальником пенсії.

Разом з тим, проводячи розрахунок пенсії відповідачем-3 було застосовано обмеження в індексації у відповідному розмірі, що призвело до фактичного зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 .

Одночасно із цим суд наголошує, що в рамках даної адміністративної справи позивачем не оскаржуються дії (рішення) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо обмеження розміру призначеної позивачу пенсії під час розгляду поданої нею заяви від 06.03.2025 р.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Статтею 58 Закону №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Аналогічна правова позиція висловлена Третім апеляційний адміністративним судом у постановах від 13.10.2021 р. у справі №160/17081/20, від 12.11.2021 р. у справі №160/2493/21.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що обмеження розміру пенсії позивача не ж предметом спору у даній справі, а також зважаючи на те, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд визначати розмір пенсії громадян, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у відповідній частині.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Основним завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частини 1, 2 статті 2 КАС України).

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Ґайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України").

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

При цьому необхідно зазначити, що у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід згідно з яким, дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» заява №.30985/96).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд вважає, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, у спірних правовідносинах порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «Yvone van Duyn v. Home Office», принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 р., і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008 р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Крім того, згідно з висновками Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та проти Греції» та «Малама проти Греції». «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 р. у справі «Ганс-Адам 11 проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словачини»).

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 3, 4 і 10 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; а може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Між тим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24.11.2015 р. у справі №816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 р. у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 р. у справі №2а-204/12, у справі №802/1827/17-а від 18.06.2020 р.).

Відтак, суд при перевірці правомірності вчинених дій відповідача у спірних відносинах, згідно приписів КАС України, не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства та з урахуванням фактичних обставин справи, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у перерахунку пенсії №76 від 06.02.2025 р.;

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у перерахунку пенсії №76 від 28.02.2025 р.;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 02.02.2025 р. перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника, з урахуванням раніше виплачених сум.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («PRONINA v. UKRAINE», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).

Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно приписів частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

На підставі частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем-1 та відповідачем-2, як суб`єктами владних повноважень рішення яких оскаржуються, не виконано покладеного на них обов`язку доказування правомірності прийнятих ними рішень та не спростовано доводи позивача в цій частині.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів-1,2, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, пл. Соборна, 3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84121), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, буд. 1, м.Миколаїв, 54008), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м.Дніпро, 49094) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у перерахунку пенсії №76 від 06.02.2025 р.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у перерахунку пенсії №76 від 28.02.2025 р.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 02.02.2025 р. перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволені іншої частини позовних вимог, відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.10.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса