Справа № 520/20310/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 жовтня 2025 року справа № 520/20310/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Височанської селищної ради (вул. Бульварна, буд. 12,с-ще Високий,Харківський р-н, Харківська обл.,62459, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, згідно яких просив :

визнати бездіяльність Височанської селищної ради щодо не паспортизації вулиці Бібліотечної селища Високий на вимогах законодавства, яке регламентує благоустрій населених пунктів неправомірною;

визнати бездіяльність Височанської селищної ради щодо не паспортизації вулиці Мальовничої селища Високий на вимогах законодавства, яке регламентує благоустрій населених пунктів неправомірною;

зобов`язати Височанську селищну раду вирішити питання про оформлення інвентаризаційної справи на вулицю Бібліотечну селища Високий відповідно вимог Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів;

зобов`язати Височанську селищну раду вирішити питання про оформлення інвентаризаційної справи на вулицю Мальовничу селища Високий відповідно вимог Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Височанською селищною радою не виконано паспортизацію вулиць Бібліотечної та Мальовничої селища Високого Харківського району Харківської області.

Позивач вважав, що оскільки він є мешканцем територіальної громади селища Високий, його права порушено тим, що відповідач не здійснив паспортизацію зазначених вулиць, а зокрема позивач стверджував, що порушено його права, які передбачено ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів.

Крім того, на думку позивача, вказана бездіяльність надає можливість не виконувати іншим громадянам обов`язки, покладені на них ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону, що може завдати позивачу незручності в користуванні означеними об`єктами благоустрою.

Ухвалою суду від 08.08.2025р. відкрито спрощене провадження у вказаній адміністративній справі, звільнено позивача від сплати судового збору.

У період з 06.10.2025р. по 10.10.2025р. суддя Григоров Д.В. перебував у щорічній відпустці.

Представником Височанської селищної ради до суду було подано відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем не вказано реальні порушення, які зачіпають індивідуально виражені права чи інтереси щодо не проведення інвентаризації та паспортизації вулиць. Представник відповідача також зауважив, що чинним законодавством не визначено обов`язку та строків для проведення інвентаризації та паспортизації вулиць на території громади.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої він підтвердив раніше викладену правову позицію та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є мешканцем Височанської територіальної громади Харківської області, що не заперечується сторонами по справі.

18.07.2025р. позивач звернувся з інформаційними запитами до Височанської селищної ради, в яких просив надати копію Інвентаризаційного плану та Технічного паспорту вулиці Бібліотечної та вулиці Мальовничої селища Високий.

Відповідач листами від 24.07.2025р. за №02-23/2007 та №02-23/2008 повідомив позивача, що при об`єднанні громади при передачі документації були відсутні технічні паспорти та інвентаризація доріг комунальної власності, а провести роботу по виготовленню зазначеної технічної документації на даний час не передбачається можливим у зв`язку з відсутністю коштів в бюджеті селищної ради.

Позивач не погодившись із вищевказаним, вважаючи порушеними свої права, звернувся до суду з позовом в цій справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини регулюється Законом України «Про благоустрій населених пунктів».

Згідно ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля

Згідно статті 2 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів передбачає:

1) розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об`єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об`єктів;

2) організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель, інженерних споруд та об`єктів рекреаційного, природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення;

3) створення умов для реалізації прав та виконання обов`язків суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів.

Відповідно ч. 1 ст. 10 вказаного Закону до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить:

1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів;

2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів;

3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб);

4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою;

5) затвердження місцевих планів управління відходами.

Пунктом 5 ч.2 ст.18 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані проводити згідно з планами, затвердженими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, інвентаризацію та паспортизацію закріплених за ними об`єктів благоустрою (їх частин), що здійснюються у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

На виконання наведених вище положень статті 18 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 29 жовтня 2012 року №550 затвердило Інструкцію з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів (далі - Інструкція), яка визначає порядок проведення робіт з технічної інвентаризації та паспортизації парків (гідропарків, лугопарків, лісопарків, парків культури та відпочинку, парків - пам`яток садово-паркового мистецтва, спортивних, дитячих, історичних, національних, меморіальних та інших), рекреаційних зон, садів, скверів та майданчиків, пам`яток культурної та історичної спадщини, майданів, площ, бульварів, проспектів, вулиць, доріг, провулків, узвозів, проїздів, пішохідних та велосипедних доріжок, пляжів, кладовищ, інших територій загального користування; прибудинкових територій; територій будівель та споруд інженерного захисту територій; територій підприємств, установ, організацій та закріплених за ними територій на умовах договору, а також інших об`єктів благоустрою в межах населеного пункту (крім земельних ділянок, на яких розташовано вказані об`єкти).

Згідно пунктів 1.4- 1.8 Інструкції, технічна інвентаризація та паспортизація об`єктів благоустрою проводяться власником, балансоутримувачем або виконавцем на підставі договору із замовником або самостійно. Технічна інвентаризація об`єктів благоустрою може бути плановою або позаплановою.

Планова технічна інвентаризація повинна проводитись згідно з планами, затвердженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Позапланова технічна інвентаризація проводиться у разі:

введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта благоустрою;

закінчення ремонту об`єкта благоустрою;

зміни власника (балансоутримувача) об`єкта благоустрою;

протиправного знищення чи пошкодження об`єкта благоустрою;

надзвичайної ситуації техногенного або природного характеру на об`єкті благоустрою;

прийняття рішення про її проведення власником (балансоутримувачем) об`єкта благоустрою.

На підставі матеріалів технічної інвентаризації об`єктів благоустрою на кожний об`єкт благоустрою складається інвентаризаційна справа згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Склад інвентаризаційної справи визначається відповідно до опису інвентаризаційної справи, наведеного в додатку 2 до цієї Інструкції. Сформована інвентаризаційна справа підписується представником виконавця і передається замовнику або підписується власником (балансоутримувачем) об`єкта благоустрою, якщо вона проводилася ним самостійно. Інвентаризаційній справі присвоюється інвентарний номер, який проставляється на кожному аркуші матеріалів цієї справи та документів, долучених до неї. Інвентаризаційну справу зберігає замовник. Замовником передається копія інвентаризаційної справи балансоутримувачу об`єкта благоустрою (у разі його визначення).

Таким чином, під паспортизацією об`єктів благоустрою треба розуміти складання технічних паспортів об`єктів благоустрою за результатами їх інвентаризації; під технічною інвентаризацією об`єктів благоустрою - сукупність заходів з обстеження, спрямованих на підтвердження наявності об`єктів нерухомого майна, елементів благоустрою та оцінку їх технічного стану, а також наявності інженерних мереж на об`єкті благоустрою, виконавцем яких виступає суб`єкт господарювання, установчими документами якого передбачено право здійснювати технічну інвентаризацію та паспортизацію об`єктів благоустрою, а замовником - власник об`єкта благоустрою або уповноважена ним особа. Технічна інвентаризація та паспортизація об`єктів благоустрою проводяться власником, балансоутримувачем або виконавцем на підставі договору із замовником. Строки проведення планової технічної інвентаризації Інструкцією прямо не визначено, проте зазначено, що повинна проводитись згідно з планами, затвердженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Відповідач вказував на те, що зазначені плани не затверджувались, оскільки селищна рада, яка є колегіальним органом, виходить з нагальних потреб громади та наявного фінансування, що визначаються депутатським корпусом ради.

Підсумовуючи наведене, суд зауважує, що зазначені вище Закон та Інструкція не визначають конкретні строки, у які орган місцевого самоврядування повинен затвердити план проведення інвентаризації об`єктів благоустрою.

Що стосується твердження ОСОБА_1 про порушення його прав в цій справі, які передбачено ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», суд зауважує наступне.

Права та обов`язки громадян у сфері благоустрою населених пунктів визначені ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», згідно якої громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право:

1) користуватись об`єктами благоустрою населених пунктів;

2) брати участь в обговоренні правил та проектів благоустрою території населених пунктів;

3) вносити на розгляд місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій пропозиції з питань благоустрою населених пунктів;

4) отримувати в установленому законом порядку повну та достовірну інформацію про затвердження правил благоустрою території населеного пункту та внесення до них змін, а також роз`яснення їх змісту;

5) брати участь у здійсненні заходів з благоустрою населених пунктів, озелененні та утриманні в належному стані садиб, дворів, парків, площ, вулиць, кладовищ, братських могил, обладнанні дитячих і спортивних майданчиків, ремонті шляхів і тротуарів, інших об`єктів благоустрою;

6) вимагати негайного виконання робіт з благоустрою населених пунктів у разі, якщо невиконання таких робіт може завдати шкоду життю, здоров`ю або майну громадян;

7) звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Тобто, законодавцем визначений вичерпний перелік прав громадян у сфері благоустрою населених пунктів.

В позовній заяві, як зазначалося вище, позивач стверджував, що бездіяльністю з непроведення інвентаризації двох обраних позивачем на власний розсуд вулиць селища Високий Харківського району Харківської області порушено вище перелічені права позивача, однак як позовна заява, так і досліджені судом докази не містять жодних обгрунтувань та свідчень реальності порушеного права ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу позивача, що суть та характер його порушеного права мають бути в достатній мірі зазначені в позовній заяві при зверненні до суду. Однак, вивчивши подану ОСОБА_1 позовну заяву, судом вбачається, що зазначаючи про порушення його прав, він обмежився посиланням на наявність прав, що передбачені ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», а також навів абстрактні посилання на те, що бездіяльність відповідача «надає можливість не виконувати іншим громадянам обов`язки, покладені на них ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону, що може завдати позивачу незручності в користуванні означеними об`єктами благоустрою». Тобто порушення прав позивача є гіпотетичним та на даний час з позовної заяви не вбачається.

Суд зауважує, що згідно частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Тож завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Згідно із висновком, сформованим в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Згідно усталеного підходу, який знаходить своє відображення в багатьох судових рішеннях Верховного Суду, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення (подібний за змістом висновок висловлений, зокрема, Верховним Судом у постанові від 14.02.2022 у справі № 200/9772/18-а).

Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулося порушення її прав.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.01.2024р. у справі №280/4039/20.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалося, що позивач, посилаючись на листи Височанської селищної ради Харківської області від 24.07.2025р. за №02-23/2007 та №02-23/2008, та, звертаючись до суду з позовом у цій справі, в обґрунтування порушення свої прав вказує, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення інвентаризації та паспортизації вулиць селища Високого. Однак, обставини, на які покликається позивач, не свідчать, що не проведення інвентаризації та паспортизації вулиць громади порушує його індивідуальні права та законні інтереси, які потребують судового захисту. Позивач не навів достатньо переконливих мотивів, що така бездіяльність відповідача призвела до виникнення правових наслідків, які б свідчили про порушення прав, свобод чи охоронюваних законом конкретно його інтересів.

Таким чином, суд констатує про відсутність на час звернення із цим позовом до суду, порушення прав та інтересів позивача.

Межі зазначеної правової ситуації не дають підстав вважати, що не проведення інвентаризації та паспортизації вулиць громади порушує чи якимсь чином зачіпає індивідуальні права і законні інтереси позивача, які потребують судового захисту. Не доведено таких обставин й позивачем.

Згідно вищенаведеної постанови Верховного Суду від 10.01.2024р. у справі №280/4039/20, відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В зв`язку з цим суд зазначає, що згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обов`язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обов`язком встановити об`єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обов`язку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Зазначене свідчить, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 9, 243-246, 291, 293, 295-296 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров