Справа № 320/54474/24
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року справа №320/54474/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту також відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу щомісячного грошового забезпечення, всіх одноразових виплат, з лютого 2020 року по травень 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, при перерахунку грошового забезпечення із розрахунку основних видів грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом: з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022 та з 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній до 24.08.2018 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 №103) та додаткових видів грошового забезпечення, згідно до розпорядженнями Міністерства оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/10209 від 21.12.2021, №248/269 від 18.01.2022, №2683/з від 01.02.2023;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, з лютого 2020 року по травень 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, при перерахунку грошового забезпечення із розрахунку основних видів грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом: з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022 та з 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній до 24.08.2018 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 №103) та додаткових видів грошового забезпечення, згідно до розпорядженнями Міністерства оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/10209 від 21.12.2021, №248/269 від 18.01.2022, №2683/з від 01.02.2023 та видати фінансові документи.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив що у спірний період він проходив військову службу у Фінансовому управління Генерального штабу ЗСУ. Наказом від 23.09.2024 звільнений з військової служби.

Однак, на думку позивача, у спірний період нарахування грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення відповідачем здійснювалося йому у заниженому розмірі.

Враховуючи, що у спірний період нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення здійснювались із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.01.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення з лютого 2020 року по травень 2023 року без врахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік, оскільки показник арифметичного значення прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1762 грн затверджений Урядом України та включений до кошторису відповідача.

На переконання відповідача, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 не створює підстав для здійснення перерахунку грошового забезпечення позивачу, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом: з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022 та з 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень Постанови №704 з огляду на те, що втратою чинності нормативно-правовим актом не поновлюється дія попереднього нормативно-правового акта.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідачем подано до суд через систему «Електронний суд» заяву про залишення позовної заяви без розгляду, мотивовану порушенням позивачем строків звернення до суду.

Суд зазначає, що ухвалою суду від 29.01.2025 позивачу поновлено строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячного грошового забезпечення, всіх одноразових виплат, з 20.07.2022 по травень 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, при перерахунку грошового забезпечення із розрахунку основних видів грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022, з 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень постанови №704 (в редакції, чинній до 24.02.2018 до внесення змін постановою № 103) та додаткових видів грошового забезпечення, згідно з розпорядженнями МОУ, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати з 20.07.2022 по травень 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, при перерахунку грошового забезпечення із розрахунку основних видів грошового забезпечення визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022, 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень постанови №704 (в редакцій, чинній до 24.02.2018 до внесення змін постановою №103) та додаткових видів грошового забезпечення, згідно з розпорядженнями МОУ.

Оскільки питання строків звернення вирішене судом ухвалою від 29.01.2025, за відсутності у заяві відповідача про залишення позовної заяви без розгляду нових підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення означеної заяви.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Відповідно до довідки про проходження служби полковником ОСОБА_1 , останній у період з 27.01.2020 по 24.02.2022 перебував на посаді начальника інформаційно-аналітичного відділу управління планування логістичного забезпечення Головного управління логістики Генерального штабу Збройних Сил України (м. Київ). З 24.02.2022 перебував на посаді заступника начальника управління планування забезпечення мобілізаційного розгортання Головного управління логістики Генерального штабу Збройних Сил України.

Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.09.2024 №209 позивача, звільненого наказом Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.09.2024 №465 у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу з 23.09.2024.

Адвокатським запитом від 15.10.2024 №2-СВ представник позивача звернувся до Фінансового управління Генерального штабу ЗСУ про надання відповіді стосовно проведення нарахування та виплати (нарахувати та виплатити) позивачу грошове забезпечення за період з лютого 2020 року по травень 2023 року у відповідності до пункту 4 Постанови №704 в редакції, що діяла до 21.02.2018, щомісячного грошового забезпечення, одноразових виплат.

Листом Фінансового управління Генерального штабу ЗСУ від 05.11.2024 №305/3319 позивача повідомлено про неможливість надати інформацію щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення з лютого 2020 року по 31.12.2021, оскільки інформація про проведені військовослужбовцям виплати по 31.12.2021, у тому числі і позивачу, у Фінансовому відділі відсутня.

Що стосується періоду з 04.08.2022 по 02.08.2024, зазначено, що Постановою №704 встановлено складові грошового забезпечення військовослужбовців та зазначено про здійснення їх обрахунку, виходячи з розміру 1762 грн. Враховуючи означене, нарахування (виплата) позивачу грошового забезпечення та індексації здійснювалась на підставі витягів із наказів у повному обсязі, підстави для здійснення перерахунку відсутні.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо нездійснення перерахунку його грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 та невидачі нових довідок про розмір грошового забезпечення, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991№ 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту також - Закон №2011-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №704, яка передбачала з 01 березня 2018 року збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.

Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови №704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови №704 (у первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі по тексту також - Постанова №103).

Пунктом 6 Постанови №103, внесено зміни до Постанови №704, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.

Отже, з 01.01.2018 пункт 4 Постанови №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу застосовується така розрахункова величина, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022, визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови №704.

Означеною постановою скасовані зміни, у тому числі до пункту 4 Постанови №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Верховний Суд, зокрема, але не виключно, в постановах від 15.06.2023 у справі №380/13603/21, від 30.04.2025 у справі №620/9741/24, від 21.08.2025 у справі №520/22317/23, виснував, що оскільки зміни, внесені Постановою №103, зокрема, до пункту 4 Постанови №704, визнані у судовому порядку нечинними, то з 29.01.2020 діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2018 року».

Тобто, сталою є позиція Верховного Суду щодо подолання правової колізії, за якою перевагу у застосуванні має нормативний акт вищої юридичної сили, у зв`язку з чим положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року» не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних відносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону України про Державний бюджет на відповідний рік із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Водночас, 12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №481, пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, та викладено абзац перший в такій редакції: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Пунктом 3 Постанови №481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.

Отже, з дня набрання чинності Постановою №481 [20.05.2023] Кабінетом Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн.

При цьому, у період спірних правовідносин Постанова №481 чи її окремі пункти нечинними (в тому числі в судовому порядку) не визнавалися, а тому підлягають застосуванню.

Таким чином, Постановою №481 змінено умови регулювання спірних відносин та визначено, що обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб здійснюється виходячи з розміру 1762 грн, а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011 та від 25.01.2012 №3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 25.01.2012 №3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 КАС України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі №554/154/22, наголошувала на тому, що Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).

Таким чином, із дня набрання чинності Постанови №481 [20.05.2023] у відповідних суб`єктів владних повноважень відсутні підстави для нарахування та виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 03.11.2022 №2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови №704.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.04.2025 у справі №320/34348/24, від 21.08.2025 у справі №520/22317/23.

Судом встановлено, що позивачем заявлено спірний період ненарахування та невиплати грошового забезпечення, всіх одноразових виплат, з лютого 2020 року по травень 2023 року відповідно до положень Постанови №704, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

При цьому, з листа відповідача від 05.11.2024 №305/3319 вбачається, що позивача повідомлено про неможливість надати інформацію щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення з лютого 2020 року по 31.12.2021, оскільки інформація про проведені військовослужбовцям виплати по 31.12.2021, у тому числі і позивачу, у Фінансовому відділі відсутня.

Що стосується періоду з 04.08.2022 по 02.08.2024, зазначено, що Постановою №704 встановлено складові грошового забезпечення військовослужбовців та зазначено про здійснення їх обрахунку, виходячи з розміру 1762 грн. Враховуючи означене, нарахування (виплата) позивачу грошового забезпечення та індексації здійснювалась на підставі витягів із наказів у повному обсязі, підстави для здійснення перерахунку відсутні.

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, ухвалою суду від 29.01.2025 було витребувано від відповідача, зокрема, копію довідки про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення за період з лютого 2020 року по травень 2023 року.

Проте, відповідач вимоги ухвал суду не виконав витребувані докази суду не надав та про причини їх ненадання суду не повідомив. Наведене, у свою чергу, позбавляє суд можливість перевірити нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення за спірний період на предмет застосування відповідачем нормативної величини при здійсненні обрахунку грошового забезпечення та всіх одноразових виплат позивачу у спірному періоді.

Натомість Кодекс адміністративного судочинства України закріплює відповідні наслідки такої бездіяльності суб`єкта владних повноважень у вигляді невиконання без поважних причин вимог суду про надання доказів.

Так, згідно з частиною дев`ятою статті 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Керуючись вказаною нормою та приймаючи до уваги неподання відповідачем без поважних причин доказів, витребуваних судом ухвало. від 29.01.2025, враховуючи відсутність у відзиві на позовну заяву заперечень щодо здійснення нарахування та виплати позивачу за спірний період грошового забезпечення та одноразових виплат, виходячи з значення прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (1762 грн), суд вважає за можливе визнати підтвердженими ті обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві, а саме: щодо неправомірності застосування за весь спірний період при обрахунку грошового забезпечення значення та одноразових виплат прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (1762 грн).

Суд зазначає, що у прохальній частині позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу щомісячного грошового забезпечення, всіх одноразових виплат, з лютого 2020 року по травень 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, при перерахунку грошового забезпечення із розрахунку основних видів грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом: з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022 та з 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній до 24.08.2018 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 №103) та додаткових видів грошового забезпечення, згідно до розпорядженнями Міністерства оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/10209 від 21.12.2021, №248/269 від 18.01.2022, №2683/з від 01.02.2023;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, з лютого 2020 року по травень 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, при перерахунку грошового забезпечення із розрахунку основних видів грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом: з 01.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022 та з 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній до 24.08.2018 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 №103) та додаткових видів грошового забезпечення, згідно до розпорядженнями Міністерства оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/10209 від 21.12.2021, №248/269 від 18.01.2022, №2683/з від 01.02.2023 та видати фінансові документи.

Оскільки з 29.01.2020 по 20.05.2023 у позивача виникло право на перерахунок грошового забезпечення шляхом застосування пункту 4 Постанови №704 із використанням для визначення належної розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, у за відсутності в матеріалах справи доказів застосування відповідачем при здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення та одноразових виплат ОСОБА_1 означеної величини та виходячи із формулювання позовних вимог без конкретизації дати, до якої позивач просить здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення та одноразових виплат, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення та одноразових виплат за період з лютого 2020 року по 20.05.2023, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

Відповідно, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача вчинити ті дії, від виконання яких він безпідставно ухилився, а саме: здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення та всіх одноразових виплат за період з лютого 2020 року по 20.05.2023 відповідно до положень Постанови №704, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

При цьому, задоволення вимог у такий спосіб не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, з огляду на таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині вимог щодо визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії з перерахунку та виплати грошового забезпечення за спірний період відповідно до розпоряджень Міністерства оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/10209 від 21.12.2021, №248/269 від 18.01.2022, №2683/з від 01.02.2023, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою відповідача здійсненні перерахунку грошового забезпечення та одноразових виплат позивача за спірний період відповідно до положень Постанови №704, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

Крім того, відповідач як на підставу для відмови у вчиненні спірних дій посилається на те, що Постановою №704 встановлено складові грошового забезпечення військовослужбовців та зазначено про здійснення їх обрахунку, виходячи з розміру 1762 грн. Враховуючи означене, нарахування (виплата) позивачу грошового забезпечення та індексації здійснювалась на підставі витягів із наказів у повному обсязі, підстави для здійснення перерахунку відсутні.

Отже, у межах спірних правовідносин відповідач ще не вирішував питання щодо застосування чи незастосування при здійсненні перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за спірний період розпоряджень Міністерства оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/10209 від 21.12.2021, №248/269 від 18.01.2022, №2683/з від 01.02.2023

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій справі № 560/2120/20, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021.

Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати фінансові документи не підлягають задоволенню як такі, що не підтверджені документально та нормативно, не є конкретизованими в частині зазначення чіткого переліку «фінансових документів», у видачі яких позивачу відмовлено.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та одноразових виплат за період з лютого 2020 року по 20.05.2023, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

3. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та всіх одноразових виплат за період з лютого 2020 року по 20.05.2023 відповідно до положень Постанови №704, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023, з урахуванням виплачених сум.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.