Справа № 160/17692/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
17.06.2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпровської митниці, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської митниці про коригування митної вартості товарів №UA110130/2025/000092/1 від 25.03.2025 р.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач одночасно з митною декларацією подав відповідачу всі необхідні документи, що підтверджували заявлену митну вартість переміщуваних ним через митний кордон України товарів і обраний метод її визначення; ці документи не містили розбіжностей, наявних ознак підробки та включали всі відомості, що підтверджували числові значення складових митної вартості товарів. Митний орган витребував додаткові документи за відсутності належних правових підстав, у тому числі обґрунтованих сумнівів у правильності визначенні митної вартості товарів, а також не вказав, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими та які додаткові документи повинні їх підтвердити. Відповідач безпідставно порушив принцип превалювання застосування основного методу визначення митної вартості товарів - за ціною договору, а також не дотримався порядку щодо черговості застосування методів визначення митної вартості, приймаючи оскаржене рішення, та не надав пояснень щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо. Отже, у відповідача не було підстав для відмови у визначенні митної вартості товарів за ціною договору (контракту), витребування додаткових документів та застосування резервного методу визначення митної вартості товарів.
04.07.2025 р. через систему «Електронний суд» на адресу суду від Дніпровської митниці надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що оскаржене рішення прийняте митницею відповідно до норм чинного законодавства, оскільки за результатами перевірки документів та відомостей, доданих до митної декларації, з урахуванням положень ст. 337 Митного кодексу України, встановлено, що подані позивачем документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відповідач вважає, що посадова особа митниці при прийнятті спірного рішення діяла в межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
07.07.2025 р. через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що вважає наведені у відзиві на позов заперечення відповідача повністю необґрунтованими та такими, які спростовуються матеріалами справи, у зв`язку із чим просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, що були зазначені ним у позовній заяві.
Відповідач своїм правом на подачу суду заперечень в порядку ст. 164 КАС України не скористався.
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, виходячи із системного аналізу положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та матеріалів справи, встановив таке.
17.02.2025 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» (покупець) та компанією SRL «RDV-RETAIL», Республіка Молдова, (продавець) було укладено зовнішньоекономічний контракт №170225 від 17.02.2025 р., відповідно до п. 1.1 якого продавець приймає на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність покупця свіжі овочі та фрукти (товар), а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар в порядку та на умовах, визначених контрактом.
Сертифікат якості (Certificate of quality) №18-03/2025 від 18.03.2025 р.;
Пакувальний лист (Packing list) №18-03/2025 від 18.03.2025 р.;
Рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) №2/25 від 18.03.2025 р.;
Автотранспортна накладна (Road consignment note) №748553 від 21.03.2025 р.;
Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №25 від 25.03.2025 р.;
Документ, що підтверджує вартість перевезення товару №25.03.2025 від 25.03.2025 р.;
Специфікація виробника товару №2 від 18.03.2025 р.;
Зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, та подання якого для митного оформлення не супроводжується поданням пов`язаних з ним посередницьких (зовнішньоекономічних та/або внутрішніх) договорів №170225 від 17.02.2025 р.;
Договір про надання послуг митного брокера №11/12/2023-1 від 11.12.2023 р.;
Договір (контракт) про перевезення №18/03 від 18.03.2025 р.;
Інформація про позитивні результати державних видів контролю при застосуванні Порядку інформаційного обміну між органами доходів і зборів, іншими державними органами та підприємствами за принципом «єдиного вікна» з використанням електронних засобів передачі інформації (в якості відомостей про документ зазначається ідентифікатор справи, зґенерований інформаційною системою та переданий декларанту в автоматичному режимі) №12654113 від 24.03.2025 р.;
Сертифікат про походження товару форми СТ-1 №A 321389 від 21.03.2025 р.;
Копія митної декларації країни відправлення №25MD212000A0000498 від 22.03.2025 р.
У митній декларації митну вартість товару визначено за основним методом - за ціною договору.
Під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товару митницею виявлені розбіжності в поданих документах, а саме:
1. Відповідно до умов зовнішньоекономічного контракту №170225 від 17.02.2025 р. асортимент, ціна, опис, умови поставки та оплати товару визначаються специфікацією. Декларантом до митного контролю надано специфікацію №2 від 18.03.2025 р., за умовами якої вона набирає чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін та засвідчення печатками. Проте, у наданій специфікації наявні лише відбитки печатки та відсутні підписи продавця.
2. Відповідно до п. 7 специфікації №2 від 18.03.2025 р. оплата за товар здійснюється з відстрочкою платежу на 10-14 діб з моменту прийомки товару на складі покупця. Відповідно до гр. 28 митної декларації країни відправлення №25MD212000A0000498 від 22.03.2025 р., умови оплати за товар: «plata inaintea vamuirii sau sosirii, що означає: «оплата до митного оформлення чи прибуття». Банківські платіжні документи, що підтверджують сплату за товар, до митного контролю не надавались.
3. Митна декларація країни відправлення №25MD212000A0000498 від 22.03.2025 р. містить розбіжності у числових значеннях у графах 22 (вартість товару) та 46 (статистична вартість). Так, у графі 46 вищевказаної митної декларації зазначено 147422,5 молдовських леї, що в перерахунку за курсом валют, зазначеним у графі 23 даної митної декларації, 19.5752 леї за 1 євро, складає 7531,09 євро, в той час як графа 22 містить відомості щодо числового значення 7480 євро.
5. Згідно п. 4.1 вищезазначеного контракту умови поставки визначаються специфікацією. Згідно наданих до митного контролю специфікації та інвойсу умовами поставки є FCA Lozova. До митного контролю заявлено умови поставки FCA Lozova. Такі ж відомості містяться і у митній декларації країни відправлення №25MD212000A0000498 від 22.03.2025 р. Проте, транспортний документ CMR №748553 від 21.03.2025 р. містить відомості щодо місця завантаження вантажу: с. Пырыта, Молдова.
Враховуючи викладене, з урахуванням ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України, декларанта було зобов`язано протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
- якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
- за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
- виписку з бухгалтерської документації;
- за наявності інші транспортні документи (заявка на перевезення, тощо);
- висновки про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями про вартість товару;
- копію митної декларації країни відправлення.
Митницею повідомлено декларанта, що згідно ч. 6 ст. 53 Митного кодексу України він за власним бажанням може подати додаткові наявні у нього документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товару.
Декларант електронним повідомленням від 25.03.2025 р. повідомив митницю про неможливість подання додаткових документів у 10-денний термін.
З урахуванням наведеного, відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості №UA110130/2025/000092/1 від 25.03.2025 р., в якому, зокрема, зазначено, що наведені вище розбіжності не спростовані та не обґрунтовані документально.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою (ч. 1 ст. 52 Митного кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч. 5 і ч. 6 ст. 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант на письмову вимогу митного органу зобов`язаний протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Забороняється вимагати від декларанта будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч. 5 ст. 53 Митного кодексу України).
Відповідно до ч. 5 ст. 54 Митного кодексу України, митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право:
1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості;
2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта встановлені ст. 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості;
3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів;
4) проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску;
5) звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості;
6) обмінюватися інформацією, що стосується митної вартості товарів, в електронній формі у форматі міжнародних стандартів обміну електронною інформацією з митними органами іноземних держав із використанням інформаційних технологій, за умови дотримання вимог щодо її конфіденційності;
7) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 58 Митного кодексу України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Перевірка документів та відомостей, які відповідно до ст. 335 цього Кодексу подаються митним органам під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, здійснюється візуально, із застосуванням інформаційних технологій (шляхом проведення формато-логічного контролю, контролю співставлення, контролю із застосуванням системи управління ризиками) та в інші способи, передбачені цим Кодексом (ч. 1 ст. 337 Митного кодексу України).
Обсяги митного контролю, передбачені главою 49 розділу ХІ Митного кодексу України, визначаються за результатами аналізу ризиків відповідно до положень глави 52 розділу ХІ Митного кодексу України.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 54 Митного кодексу України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (ст. 49 Митного кодексу України).
Ч. 1 ст. 51 Митного кодексу України визначено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації. Отже, сам факт подання декларантом не всіх додаткових документів без належного обґрунтування митницею, що вони можуть усунути певні сумніви, не є підставою для відмови в митному оформленні товару.
Аналогічний правовий висновок з приводу застосування цих положень Митного кодексу України викладено у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015 р. у справі №21-127а15.
Таким чином, право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно приписів ч. 1 ст. 55 Митного кодексу України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених ч. 6 ст. 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Надаючи оцінку доводам відповідача, які стали підставою для прийняття спірного рішення про коригування митної вартості товарів, суд вказує наступне.
Щодо сумнівів відповідача стосовно чинності наданої позивачем специфікації №2 від 18.03.2025 р. через відсутність підписів продавця. Позивачем подана і до матеріалів справи додається копія специфікації, що містить підписи уповноважених осіб і відбитки печаток сторін, отже доводи відповідача в цій частині є безпідставними. Суд також зауважує, що відповідач у оскарженому рішенні посилається у своїх висновках безпосередньо на зміст специфікації, що свідчить про необґрунтованість твердження відповідача про наявні у нього сумніви щодо достовірності зазначених в специфікації даних.
Щодо зауваження посадової особи митного органу, що: відповідно до п. 7 специфікації №2 від 18.03.2025 р. оплата за товар здійснюється з відстрочкою платежу на 10-14 діб з моменту прийомки товару на складі покупця; відповідно до гр. 28 митної декларації країни відправлення №25MD212000A0000498 від 22.03.2025 р. умови оплати за товар: «plata inaintea vamuirii sau sosirii», що означає: «оплата до митного оформлення чи прибуття»; банківські платіжні документи, що підтверджують сплату за товар, до митного контролю не надавались.
Ч. 4 і ч. 5 ст. 58 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем до митного оформлення було надано копію інвойсу №2/25 від 18.03.2025 р., про що зазначено у картці відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA110130/2025/000186 від 25.03.2025 р.
Суд звертає увагу на те, що у процедурах контролю митної вартості предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються. У зв`язку з цим відомості про умови оплати товару не повинні братися митним органом до уваги при контролі митної вартості, а відтак суперечності в цих відомостях не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду №815/4044/15 від 30.11.2018 р.
Суперечності у відомостях щодо умов оплати товару у документах, доданих до вантажної митної декларації на підтвердження митної вартості, не можуть бути підставою для витребування митним органом додаткових документів у декларанта.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду №804/4680/16 від 11.04.2018 р.
Суд констатує, що визначений порядок розрахунків, а також обставини здійснення таких розрахунків не характеризують митну вартість, оскільки така підтверджується відомостями про вартість товару, а не про порядок сплати такої вартості.
Відповідно, незалежно від того чи належним чином сторони розрахувалися між собою, ця обставина не змінює визначену вартість поставки та, відповідно, фактурну митну вартість товару, яка підтверджується в першу чергу контрактом, рахунком на оплату та платіжним документом.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 р. у справі №809/278/17, від 24.10.2019 р. у справі № 815/7158/15.
Відповідно, навіть за відсутності платіжного документу відповідач мав обґрунтувати неможливість визначення митної вартості виходячи з інших документів, передусім, контракту, специфікації та інвойсу.
Отже, це зауваження відповідача також є необґрунтованим.
Стосовно наявності в митній декларації країни відправлення №25MD212000A0000498 від 22.03.2025 р. розбіжностей у числових значеннях у графах 22 (вартість товару) та 46 (статистична вартість) суд зазначає наступне.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (ч. 4 і ч. 5 ст. 58 Митного кодексу України).
Відповідно до п. 5.1 контракту ціна, що підлягає сплаті за товар, відображається у специфікації та виставленому рахунку продавця.
Позивачем до митного оформлення було надано копію специфікації №2 від 18.03.2025 р. та інвойсу №2/25 від 18.03.2025 р., якими встановлено ціну товару.
Згідно із п. 5.2 контракту ціна товару, крім вартості товару, включає вартість упаковки товару і її маркування, вартість оформлення супровідних документів на товар, вартість експортного митного оформлення товару, вартість навантаження товару на транспортні засоби, вартість перевезення товару до місця завантаження.
Ціна товару згідно специфікації №2 від 18.03.2025 р. та інвойсу №2/25 від 18.03.2025 р. включена позивачем до задекларованої митної вартості товару.
Отже твердження відповідача про невключення суми в 51,09 євро до заявлених до митного контролю складових не відповідають дійсності.
Щодо доводу митного органу, що відомості щодо якісних характеристик товару та опис товару відрізняються між собою в наданих до митного контролю документах, а отже якісні характеристики товару не підтверджено документально, судом встановлено наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем до митного контролю надано, зокрема, сертифікат якості №18-03/2025 від 18.03.2025 р., в якому продавцем зазначено про відповідність товару європейським стандартам, відсутність ГМО і радіоактивних речовин, придатність до вживання людиною.
Суд також зауважує, що норми ст. 53 Митного кодексу України не передбачають обов`язок позивача, як декларанта, підтверджувати якісні характеристики товару, що заявлений до митного оформлення.
Згідно з п. 5 ч. 10 ст. 58 Митного кодексу України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, якщо вони не включалася до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті.
З матеріалів справи вбачається, що зазначена сума була включена позивачем до митної вартості оцінюваного товару.
Суд зазначає, що положеннями п. 6 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України та Правил заповнення декларації митної вартості, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 р. №599, не визначено вичерпного переліку документів, що надаються декларантом на підтвердження розміру витрат на транспортування товарів, відповідно, надані перевізником документи є допустимими доказами розміру таких витрат.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.09.2019 р. у справі №815/2501/18, від 22.08.2019 р. у справі №810/2784/18.
Отже, наведені зауваження, що викладені відповідачем у спірному рішенні про коригування митної вартості товарів, суд вважає помилковими, оскільки їх не можна віднести до таких, які можуть слугувати підставою для відмови у визначенні митної вартості товарів за ціною договору (контракту), адже вказані обставини не впливають на формування митної вартості товару, не вказують на наявність розбіжностей, які мають вплив на правильність визначення митної вартості. Документи, на які посилається відповідач, не є документами, що підтверджують митну вартість товарів, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 53 Митного кодексу України.
Суд доходить висновку, що відповідач не спростував контрактну ціну товару, а також не підтвердив об`єктивну неможливість на підставі наданих позивачем документів визначити митну вартість товару за ціною договору. Додаткових переконливих аргументів та доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору відповідачем не надано, a інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару судом не встановлено.
Таким чином подані декларантом документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товару за ціною договору згідно з вимогами ч. 4 та ч. 5 ст. 58 Митного кодексу України.
При цьому, суд зазначає, що розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товарів та рівнем митної вартості товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості товарів. В цьому випадку митний орган повинен здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують цей сумнів.
Факт наявності у автоматизованій системі митного органу інформації, що товар, який задекларовано позивачем, розмитнювався раніше за вищою вартістю, за відсутності інших визначених законом підстав, не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не призводить до автоматичного збільшення митної вартості товарів, адже законодавство таких підстав прямо не встановлює, тому не є перешкодою для застосування першого методу визначення митної вартості товару.
Викладена правова позиція відповідає правовому висновку Верховного Суду, наведеному у постанові від 07.08.2018 р. у справі №815/3400/17.
Суд звертає увагу, що застосована митницею митна вартість товару ґрунтується на митній вартості товару, який раніше був оформлений у митному відношенні за митною вартістю, яку також визначено за другорядним методом.
Вищевказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.01.2018 р. у справі №810/2839/17, від 22.08.2019 р. у справі №810/2784/18, від 23.07.2019 р. у справі №1140/3242/18, від 21.08.2019 р. у справі №520/9022/18.
На підставі встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно проведено коригування митної вартості товару за рішенням №UA110130/2025/000092/1 від 25.03.2025 р.
З огляду на викладене, суд вважає, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів прийняте відповідачем протиправно, отже є таким, що підлягає скасуванню.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
З огляду на викладене, доводи позивача є обґрунтованими, а позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 6056,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №493 від 05.06.2025 р.
Відповідно до пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання юридичною особою до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відтак, судовий збір, з урахуванням застосування коефіцієнту 0,8 за подачу позову в електронній формі, становить 2422,40 грн.
Керуючись ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2422,40 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Повернення переплаченого судового збору здійснюється судом на підставі відповідного клопотання сторони в порядку, визначеному Законом України «Про судовий збір».
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 р. (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язані із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 р. (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
На підтвердження фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру позивачем подано до суду копії: Договору №16/01-06/23 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 16.06.2023 р.; Додатку №05/06-25/3 від 05.06.2025 р. до вказаного Договору; рахунку на оплату №67 від 05.06.2025 р.; платіжної інструкції №495 від 05.06.2025 р.; акту приймання-передачі наданої професійної правничої (правової) допомоги від 07.07.2025 р.
Судом встановлено, що 16.06.2023 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» та Адвокатським об`єднанням «АДВІС» було укладено Договір №16/01-06/23 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 16.06.2023 р.
Відповідно до умов наведеного договору, сторонами був укладений Додаток №05/06-25/3 від 05.06.2025 р., згідно з п. 1 якого адвокатське об`єднання в рамках домовленостей, викладених в даному додатку та договорі, зобов`язується надавати правову допомогу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» в адміністративній справі щодо визнання протиправним та скасування рішення Дніпровської митниці про коригування митної вартості товарів №UA110130/2025/000092/1 від 25.03.2025 р. Орієнтовний перелік послуг, їх кількість та вартість було узгоджено сторонами у п. 2 вказаного додатку. Відповідно до п. 5 додатку Товариство з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» зобов`язалося сплатити на користь адвокатського об`єднання вартість визначених послуг (гонорар) в наступному порядку: 8500,00 грн. сплачується протягом 10 робочих днів з моменту підписання відповідного акту приймання-передачі наданих послуг; гонорар може бути оплачений достроково.
05.06.2025 р. адвокатським об`єднанням було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» рахунок на оплату №67 від 05.06.2025 р., виставлений на підставі додатку. Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРУТАЛІЯ» витрати на правничу допомогу були оплачені 05.06.2025 р., що підтверджується платіжною інструкцією №495 від 05.06.2025 р. В призначенні платежу зазначено посилання на Договір №16/01-06/23 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 16.06.2023 р. та рахунок №67 від 05.06.2025 р.
При цьому, як зазначено представником позивача у відповіді на відзив, позивач за своїм переконанням заявляє до стягнення з відповідача 5000,00 грн. правової допомоги.
Дослідивши надані позивачем документи та враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним зі складністю справи та витраченим адвокатом часом на підготовку документів у справі, відтак, підлягає задоволенню в повному обсязі у розмірі 5000,00 грн.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. 132, 134, 139, 143, 243, 246, 250, 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук