Справа № 280/1953/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

З ПИТАНЬ ВСТАНОВЛЕННЯ СУДОВОГО КОНТРОЛЮ ЗА ВИКОНАННЯМ СУДОВОГО РІШЕННЯ

14 жовтня 2025 рокуСправа № 280/1953/24 м. Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого: судді Семененко М.О., розглянувши в порядку письмового провадження заяву позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.05.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 16.04.2015 по 01.08.2017.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 16.04.2015 по 01.08.2017.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

06.10.2025 до суду надійшла заява позивача, подана в порядку, передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій позивач просить суд зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону протягом одного місяця подати суду звіт про виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року у справі № 280/1953/24 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Заява обґрунтована тим, що 04.09.2025 відповідач на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/1953/24 від 08.05.2024 перерахував на рахунок ОСОБА_1 462,42 гривні, що прямо суперечить резолютивній частині вказаного судового рішення. Отже, боржником замість нарахування за період з 16 квітня 2015 року по 01 серпня 2017 року щомісячного грошове забезпечення здійснив таке нарахування в розмірі 0,1 % місячного грошового забезпечення, що є меншим, ніж встановлено судовим рішенням, у зв`язку з чим боржником допускається бездіяльність при виконанні судового рішення шляхом неповного його виконання, а тому на час звернення із заявою, рішення від 08.05.2024 залишається невиконаним.

Ухвалою суду від 07.10.2025 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення від 08.05.2024 у справі №280/1953/24, призначено заяву до судового розгляду без виклику учасників справи в порядку письмового провадження; запропоновано відповідачу у строк до 14.10.2025 висловити свою позицію з питань, викладених у заяві про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

14.10.2025 відповідач подав письмові пояснення, в яких зазначив, що вказана винагорода встановлюється у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення, у відсотковому грошовому вимірі вона може дорівнювати від 0% до 100% місячного грошового забезпечення або в абсолютних числах від 0 грн до відповідного розміру, отриманого місячного грошового забезпечення у відповідні місяці упродовж спірного періоду. При цьому будь-яких критеріїв визначення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди Постанова № 889 не містить. З метою належного виконання вказаного рішення відповідачем було направлено лист до Офісу Генерального прокурора щодо надання роз`яснення в частині визначення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, який необхідно застосувати при її нарахуванні ОСОБА_1 , на виконання рішення суду у справі №280/1953/24. Офісом Генерального прокурора розглянуто лист, надано роз`яснення щодо порядку виконання судового рішення у справі № 280/1953/24 та проінформовано, що з метою дотримання вимог чинного законодавства України у частині недопущення нецільового використання бюджетних коштів, з огляду на відсутність законодавчого урегулювання спірних правовідносин, найбільш розумно прийнятним платежем у цьому випадку буде нарахування та виплата ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 16.04.2015 по 01.08.2017, виходячи із розрахунку 0,1% його місячного грошового забезпечення, яке він отримував протягом визначеного судом періоду. Зважаючи на викладене, відповідачем на виконання рішення суду у справі № 280/1953/24 ОСОБА_1 вже нараховано та виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 16.05.2015 по 01.08.2017, виходячи із розрахунку 0,1% місячного грошового забезпечення, яке він отримував упродовж визначеного судом періоду, що також не заперечується самим позивачем. Викладене свідчить про відсутність підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду у цій справі, оскільки фактично останнім вчинені дії, спрямовані на його виконання. Просить відмовити у задоволенні заяви про встановлення судового контролю.

Розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Відтак, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання. Водночас суд наділений повноваженнями вживати додаткових заходів контролю за виконанням судового рішення окремими категоріями осіб - суб`єктами владних повноважень, не на користь яких ухвалене судове рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

При цьому, встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №0640/3719/18, від 11.06.2020 у справі №640/13988/19.

За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №802/357/17-а, звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Суд звертає, увагу, що стаття 382 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами її застосування є саме наявність належних доказів невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, пов`язані з невиконанням судового рішення в цій справі.

З доданого до заяви розрахунку щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (далі Постанова №889) вбачається, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/1953/24 відповідач нарахував та виплатив ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 16.04.2015 по 01.08.2017 у сумі 462,42 грн.

Разом з тим, аналіз змісту заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду свідчить про те, що позивач не погоджується з діями відповідача щодо правильності розрахунку суми щомісячної додаткової грошової винагороди.

Суд зазначає, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача, які вчинені або прийняті на виконання рішення суду, порушено його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду.

Крім того, суд звертає увагу, що у даній справі на вирішення суду було постановлено спірне питання, яке полягало у тому, чи має позивач право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди, виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», за період проходження військової служби у військовій прокуратурі, оскільки відповідач наполягав на тому, військовослужбовці військової прокуратури не віднесені до переліку осіб, на яких поширюється Постанова №889.

Отже, суд у цій справі вирішив питання про наявністьі у позивача відповідного права, водночас, розмір щомісячної додаткової грошової винагороди не був предметом спору.

Таким чином, у випадку незгоди із розрахунком суми щомісячної додаткової грошової винагороди, виплаченої на виконання даного рішення суду, позивач має право оскаржити відповідне рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень до суду в загальному порядку.

З огляду на вищезазначене, суд доходить до висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом подання заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання рішення суду не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому, відповідно, у такий спосіб неможливо повністю захистити чи відновити права позивача.

Таким чином, відсутні підстави для встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, а тому, відповідно, у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись ст.241, 243, 248, 382 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в адміністративній справі №280/1953/24 - відмовити.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 14.10.2025.

Суддя М.О. Семененко