Справа № 440/9766/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 р.Справа № 440/9766/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду та в режимі відео конференції адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16.07.2025, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі №440/9766/25

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

До Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява про забезпечення позову ОСОБА_1 (далі заявник, апелянт, ОСОБА_1 ) про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просив:

- забезпечити позов шляхом зупинення дії направлення від 12 липня 2025 року № 4352679 для визначення придатності до військової служби ОСОБА_1 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ), - до моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі;

- забезпечити позов шляхом заборони Полтавському ТЦК вчиняти будь-які підготовчі або проміжні дії, що прямо або опосередковано можуть призвести до прийняття наказу про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період, а також безпосередньо приймати та/або виконувати такий наказ, зокрема здійснювати його відправлення до місць проходження військової служби, - до моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено.

Заявник не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року та постановити нову ухвалу про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що предметом майбутнього оскарження у цій справі буде, зокрема, визнання бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_4 протиправною та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 змінити категорію обліку фізичної особи ОСОБА_1 зі статусу «військовозобов`язаний» на «не військовозобов`язаний» та виключити його з військового обліку в Єдиному державному реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Посилався на те, що заявник був виключений з військового обліку за станом здоров`я та є невійськовозобов`язаним. Вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправно змінило статус заявника з невійськовозобов`язаного на військовозобов`язаного та поновило заявника на військовому обліку. Стверджує, що заявника протиправно направлено на ВЛК до 4-ої Міської лікарні Полтавської міської ради ім. Л.Куроєдова з початком медичного оглядку з 14.07.2025. Також стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправно складено постанову про притягнення заявника до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, яку заявник відмовився підписувати. Вказані обставини зумовили погіршення стану здоров`я заявника, у зв`язку з чим останній був госпіталізований до 3-ої Міської клінічної лікарні Полтавської міської ради, у результаті чого лікар ендокринолог встановила діагноз цукровий діабет 1 типу, інсулінозалежний, тяжка форма, лабільний перебіг, тощо, що підтверджується консультативним висновком спеціаліста від 14.07.2025.

Вважає, що факт видачі направлення на ВЛК свідчить про те, що стосовно заявника вже розпочато процес визначення його придатності до військової служби, що, своєю чергою, є необхідною передумовою для можливого подальшого призову.

Вважає, що направлення заявника на ВЛК свідчать про наявність окремих дій з боку посадових осіб ТЦК вже є достатнім фактом для визнання порушення прав особи, яка має встановлений статус непридатності до служби з виключенням з військового обліку.

Зауважує, що повторне взяття заявника на військовий облік без змін у медичних підставах є неправомірним, оскільки він вже був виключений з військового обліку .

Звертає увагу, що на момент виключення заявника з обліку на підставі постанови від 10.03.2022, чинна на той час редакція постанови № 402, не передбачала необхідності затвердження висновку ВЛК регіональним або центральним рівнем, а тому не може поширювати свою дію на спірні правовідносини нова редакція постанови № 402.

Полтавський ТЦК правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та зазначає.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Слід зазначити, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача (заявника), а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятих Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд (prima facie) наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18 та від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21.

Колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин:

- очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі;

- доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат;

- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, позивач вказує протиправність:

- зміни статусу заявника з невійськовозобов`язаного на військовозобов`язаного та поновлення заявника на військовому обліку,

- направлення на ВЛК до 4-ої Міської лікарні Полтавської міської ради ім. Л.Куроєдова з початком медичного оглядку з 14.07.2025.

- складення постанови про притягнення заявника до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, яку заявник відмовився підписувати.

Доводи апелянта стосовно очевидної незаконності та безпідставності його поновлення на обліку та направлення на ВЛК, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21.07.2025 № 6/11876, наданого у відповідь на адвокатський запит представника заявника від 17.07.2025, останнього повідомлено, що: «Згідно Витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 31 травня серпня 2024 року № 2680, рішення «Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку» - СКАСОВАНО. У додатку до цього листа вказано про направлення цього витягу заявникові, проте такий не наданий апелянтом до матеріалів справи. Вказані обставини також знайшли своє відображення у тексті апеляційної скарги (аркуші 6 та 7 апеляційної скарги)

Тобто апелянту відомо, що зміна його статусу на військовозобов`язаного та поновлення заявника на військовому обліку є наслідком ухвалення протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України № 2680, а не дії або бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з цим, доказів оскарження або незгоди з висновком Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України ані заява, ані апеляційна скарга не містить, посилання апелянта на чинність медичного висновку, скасованого висновком Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, є безпідставним та необґрунтованим.

Отже думка апелянта про очевидну протиправність дій (бездіяльності) Полтавського ТЦК є необґрунтованою, оскільки вказані дій вчинені з метою виконання відповідного висновку Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України.

Таким чином, доводи апелянта про очевидну протиправність направлення заявника на медичний огляд є сумнівними та не підтверджуються зібраними матеріалами.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про протиправність ухвалення Полтавським ТЦК постанови про притягнення заявника до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки вказаним обставинам оцінка може бути надана при вирішені спору щодо протиправності цієї постанови у порядку, визначеному КУпАП місцевим районним судом як адміністративним.

При цьому, заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам, які б унеможливили захист його прав та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Саме по собі направлення особи на медичний огляд не гарантує ухвалення щодо такої особи рішення про його мобілізацію навіть у випадку визнання особи придатною до військової служби.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 та від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18.

З приводу наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі №826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі №640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі №640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Суд першої інстанції обґрунтованого відхилив та не погодився із таким висновком суду першої інстанції з огляду на його передчасність, оскільки ознаки протиправності оспорюваних дій та рішень Полтавського ТЦК не є очевидними, а фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини саме під час розгляду справи по суті.

Також слід зазначити, що сам по собі факт прийняття Полтавським ТЦК рішення, яке стосується прав та інтересів апелянта не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправним і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що запропоновані позивачем заходи забезпечення не відповідають меті застосування правового інституту забезпечення позову, оскільки фактично свідчитимуть про задоволення адміністративного позову без розгляду справи по суті про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

З урахуванням зазначеного, у суду першої інстанції були відсутні підстави стверджувати про очевидну протиправність рішення суб`єкта владних повноважень та порушення прав або інтересів позивача дією наказу, а також про наявність підстав вважати, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача, а тому колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному судовому рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 150-154, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року по справі №440/9766/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 13.10.2025.