Справа № 460/7987/24
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 жовтня 2025 року м. Рівне №460/7987/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення позивача на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (в редакції Закону України №1357-IX від 30.03.2021 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років;

- зобов`язати командира Військової частини прийняти рішення про звільнення позивача на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (в редакції Закону України №1357-IX від 30.03.2021 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку"), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно не розглянув рапорт позивача та не звільнив його з військової служби у зв`язку з утриманням трьох неповнолітніх дітей.

Ухвалою суду від 25.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є безпідставними, оскільки рапорт позивача розглянуто із відмовою у звільненні з військової служби у зв`язку з тим, що згідно з приписами чинного законодавства ОСОБА_1 не є особою, яка самостійно утримує двох малолітніх дітей дружини від попередніх шлюбів.

Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25 лютого 2022 року був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі наказу Верховного головнокомандувача Збройних сил України "Про призов резервістів в особливий період" та на момент виникнення спірних правовідносин проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у званні солдата на посаді механіка ремонтно-відновлювального батальйону.

11 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 по команді через командира роти з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (в редакції Закону України №1357-IX від 30.03.2021 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років.

У рапорті ОСОБА_1 зазначив, що має на утриманні трьох дітей до 18 років, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

До рапорта від 11.05.2024 ОСОБА_1 додав копії: свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ; свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ; акта обстеження житлово-побутових умов проживання сімей/осіб №Ш-444/06-01-12 від 26.04.2024; витягів з реєстру територіальної громади №2023/004395099, №2023/005538544, №2023/00439515, №2023/005538501, №2023/00553860; виписки по картці/рахунку НОМЕР_6 , видану АТ "КБ "Приватбанк" за період з 21.03.2022 по 08.05.2024; довідки про неотримання аліментів №31568 від 30.04.2024; заяви ОСОБА_5 від 01.05.2024 №1081.

Зазначені обставин визнаються сторони, а тому в силу ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не вживши заходів для звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст.2 Закону №2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закону України Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Суд зазначає, що згідно з п.225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з абзацом тринадцятим п.14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 19.05.2009 №438/16454, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі Інструкція №438/16454), документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З системного аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що наслідком подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

У цій справі позивач оспорює протиправну, на його думку, бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби.

Суд зауважує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17.

Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції із діловодства Збройних Сил України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 року №40 (далі Інструкція №40), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи суд зазначає, що рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Проте, чинним законодавством не визначено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби на підставі абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Водночас, Інструкція №40 передбачає, що документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установі), до якої надійшов документ.

Як встановлено судом, листом від 14.06.2024 №6147 Військова частина НОМЕР_1 на запит представника позивача, адвоката Козловського А.В., повідомила про те, що у задоволенні рапорта солдата ОСОБА_1 , механіка ремонтно-відновлювального батальйону Військової частини НОМЕР_1 , було відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_1 не є батьком неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та не має обов`язку щодо їх утримання (а.с.16).

Отже, суд дійшов висновку, що протиправної бездіяльності відповідачем допущено не було.

Що стосується підстав звільнення позивача з військової служби, суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що має право на звільнення з військової служби як військовослужбовець, на утриманні якого перебуває троє неповнолітніх дітей.

За приписами пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Законом №2232-XII не визначено поняття "утримання дітей", проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч.1 ст.166 Сімейного кодексу України).

Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Відповідно до ст.268 Сімейного кодексу України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 20 вересня 2021 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 20.09.2021 Виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області (а.с.9).

Сім`я ОСОБА_1 і ОСОБА_5 проживає по АДРЕСА_1 разом із дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Ці обставини підтверджуються витягами з реєстру територіальної громади від 12.06.2023 №2023/004395099, від 21.07.2023 №2023/005538501, від 21.07.2023 №2023/005538640, від 12.06.2023 №2023/004395515 (а.а.с.7, 11, 13, 13, 15).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 13.03.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.10).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 07.12.2015 Виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.12).

Таким чином, ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Жодних доказів того, що батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не беруть участі в утриманні цих дітей позивачем суду не надано.

Також позивачем не надано жодних доказів відсутності у зазначених дітей інших родичів, передбачених ст.268 Сімейного кодексу України, або ж доказів, що підтверджують поважні причини, через які ці родичі не можуть надавати дітям належне утримання.

Отже, під час судового розгляду не підтвердився факт утримання позивачем трьох неповнолітніх дітей, що вказує на відсутність підстав для звільнення його з військової служби.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надав відповідачу разом із рапортом документів, що доводять існування обставин, передбачених пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, які необхідні для позитивного вирішення питання про звільнення його з військової служби. Відповідно, відмова відповідача не порушує прав позивача.

Згідно із ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, позов до задоволення не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_8 ).

Рішення складено 14 жовтня 2025 року.

Суддя О.М. Дудар