Справа № 320/474/23
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року Справа № 320/474/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження із дотриманням правил загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (далі відповідач, Міндовкілля) , в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ "Про звільнення ОСОБА_1 " від 05.12.2022 № 555-О;

- поновити на посаді головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.12.2022;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 42107,96 грн.

Позиції сторін

Позивач зазначає, що Міндовкілля порушено норми ст. 42, ст. 49-2 КЗУпП, 87 Закону України «Про державну службу», оскільки він маючи значний стаж державної служби, відповідну кваліфікацію, статус учасника бойових дій, мав переважне право на залишенні на роботі. Згідно структури та штатного розпису Міндовкілля у Секторі внутрішнього аудиту на момент попередження про наступне звільнення були зокрема, одна посади завідувача Сектору та дві посади головних спеціалістів Сектору. Позивач зауважив, що по суті в структурі відповідача відбулось перейменування відділів Міндовкілля без скорочення загальної чисельності штату, що не могло мати наслідки скорочення посади позивача. Та, відповідачем було запропоновано тимчасову посаду головного спеціаліста Сектору, на період знаходження основного працівника у декретній відпустці, що є порушенням права на працю та у зв`язку із чим позивач не погодився на запропоновану посаду і відмовився від ознайомлення із попередженням.

ОСОБА_1 відмітив також, що відповідач вчиняв дії щодо погіршення його службового становища, не дотримувався трудового законодавства, перешкоджав виконанню ним своїх службових обов`язків, що стало наслідком незаконного звільнення його із посади та слугувало завданню моральної шкоди.

Відповідач вказує на дотриманні при звільненні позивача ст. 87 Закону України «Про державну службу», діяв у відповідності до ст. 19 Конституції України, в межах повноважень та у відповідності до положень діючого законодавства. Підстав для скасування спірного наказу про звільнення не вбачає та додає, що за даними правовідносинами не підлягає застосуванню трудове законодавство, наполягає на відсутності підстав для застосування переважного права у позивача на залишенні на роботі, оскільки за наслідками внесеними змінами до статті 87 Закону України «Про державну службу» Законами №117-ІХ від 19.09.2019, №378-ІХ від 12.12.2019, від 14.01.2020 №440-ІХ, пріоритетність щодо припинення трудових правовідносин з позивачем мають норми саме Закону України «Про державну службу». Незважаючи на зазначене, позивачу було запропоновано іншу рівнозначну посаду спірного Сектору внутрішнього аудиту на період знаходження основного працівника у соціальній відпустці, але ОСОБА_1 відмовився від запропонованої посади.

Також відповідач вважає недоведеним твердження позивача про перешкоджання йому у виконанні ним своїх посадових обов`язків, перешкоджання виходу на робоче місце, вказує, що ОСОБА_1 довгий час не виконувались вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.12.2021 щодо проходження ним повторного медичного огляду та заміни військового квитка. Лише 04.10.2022 ним було надано посвідчення та відповідно допущено до роботи.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року відкрито провадження в справі № 320/474/23 суддею Харченко С.В. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.03.2024 справу розподілено судді Войтович І.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 прийнято до провадження дану адміністративну справу, визначено здійснювати розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.05.2024 о 09:30 год.

У підготовчому судовому засіданні, яке призначено на 13.05.2024 о 09:30 год., за участі представників позивача Долич О.В. та відповідача Козак А.Л., судом оголошеного перерву для надання часу сторонам підготувати заяви по суті спору.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 11.06.2024 о 09:30 год., про що сторони повідомлені належним чином.

22.05.2024 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

11.06.2024 представник позивача подав до суду відповідь на відзив.

У підготовчому судовому засіданні 11.06.2024, за участі представників позивача Долич О.В. та відповідача Козак А.Л., судом оголошено перерву для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з відповіддю на відзив та надати свої заперечення.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 16.07.2024 о 09:30 год., про що сторони повідомлені належним чином.

16.07.2024, за участю представника відповідача Козак А.Л., суд порадившись на місці ухвалив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з неявкою представника позивача.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 06.08.2024 о 13:15 год., про що сторони повідомлені належним чином.

06.08.2024 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, та клопотання про залучення до участі у справі третьої особи.

06.08.2024 у підготовчого судовому засіданні, за участю представника позивача Долич О.В. та представника відповідача Іздебська У.І., судом оголошено перерву для надання можливості представнику позивача ознайомитись з поданими відповідачем запереченнями та заявою про залучення до участі у справі третьої особи.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 02.10.2024 о 10:30 год., про що сторони повідомлені належним чином.

У підготовчому судовому засіданні 02.10.2024, за участю представника відповідача Іздебської У.І., судом на місці задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 28.10.2024 о 13:15 год., про що сторони повідомлені належним чином.

28.10.2024 представник позивача подав до суду клопотання про витребування документів та долучив додаткові письмові докази.

28.10.2024 у підготовчому судовому засіданні, за участю представника позивача Долич О.В. та представника відповідача Іздебської У.І., суд на місці відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи до участі у справі, та оголосив перерву для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з клопотанням представника позивача про витребування доказів.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 25.11.2024 о 13:15 год., про що сторони повідомлені належним чином.

22.11.2024 представник відповідача подав до суду заперечення на клопотання представника позивача про витребування документів, долучив додаткові письмові докази.

Судове засідання призначене на 25.11.2024 о 13:15 год знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Войтовича І.І.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 15.01.2025 о 13:15 год., про що сторони повідомлені належним чином.

Судове засідання призначене на 15.01.2025 о 13:15 год знято з розгляду у зв`язку з технічною несправністю системи ВКЗ.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 03.02.2025 об 11:30 год., про що сторони повідомлені належним чином.

За наслідками проведених підготовчих дій у справі 03.02.2025, за участю представника позивача Долич О.В. та представника відповідача Іздебської У.І., ухвалою суду від 03.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25 лютого 2025 року о 10:00 год.

Судове засідання призначене на 25.02.2025 о 10:00 год. знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Войтовича І.І.

Наступне судове засідання призначено на 17.03.2025 о 09:30 год., про що сторони повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 17.03.2025, за участі представника позивача Долич О.В. та представника відповідача Амельченко Ю.В., судом на місці ухвалено про перерву для витребування додаткових документів від відповідача.

Наступне судове засідання призначено на 02.04.2025 о 09:00 год., про що сторони повідомлені належним чином.

28.03.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" представник відповідача подав до суду витребувану довідку щодо середнього заробітку позивача.

02.04.2025 в судове засідання прибули представник позивача Долич О.В. та представник відповідача Амельченко Ю.В.

Представник позивача в ході розгляду справи позовні вимоги підтримав та позов просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала, в задоволенні позову просила суд відмовити.

Встановивши позиції сторін, дослідивши надані сторонами докази, за відсутності заперечень сторін, судом оголошено про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження.

13.10.2025 ухвалами суду відмовлено у клопотанні відповідача про допущення у справі процесуального правонаступництва, заміни відповідача на Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України () та представнику позивача у заміні статусу відповідача Міндовкілля на третю особу.

Встановлені судом обставини

З 11.09.2020 ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 виданого 09.02.2015.

25.10.2022 ОСОБА_1 було повідомлено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» по закінченню 30 календарних днів з дня наступного після моменту вручення цього попередження у зв`язку зі скороченням посади головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України яку він обіймав внаслідок зміни структури та штатного розпису відповідно до наказів Міндовкілля від 29.08.2022 № 327 «Про затвердження структури апарату Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України», від 31.08.2022 № 331 «Про затвердження штатного розпису апарату Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України», від 01.09.2022 № 336 «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України» згідно з частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» з наданням для ознайомлення Попередження про наступне звільнення за ініціативою суб`єкта призначення на підставі п. 4 частини першої статті 83 та п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Одночасно з попередженням ОСОБА_1 була запропонована інша посада державної служби головний спеціаліст Сектору внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на період знаходження основного працівника у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

ОСОБА_1 відмовився від отримання попередження та проставлення підпису про ознайомлення із попередженням, про що складено Акт від 25.10.2022 про відмову від підпису а також протокол фіксації доведення до відома попередження засобами телекомунікаційного зв`язку від 25.10.2022, які підписані уповноваженими особами.

Наказом Міндовкілля від 05.12.2022 № 555-0 ОСОБА_1 звільнено з державної служби з 06.12.2022 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України без скорочення чисельності або штату державних службовців.

З наказом про звільнення позивача ознайомили оголошуючи його зміст та оскільки позивач відмовився поставити відмітку про ознайомлення було складено Акт 05.12.2022 підписаний уповноваженими особами.

Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду із позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Відповідно, предметом спору у справі є наказ Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 05.12.2022 № 555-О про звільнення, який підлягає перевірці судом на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначені в ч. 3 даної статті кодексу.

Застосовані судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частинами першою-третьою статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (стаття 1 Закону №889-VIII).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Водночас, Закон №889-VIII є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

В силу пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що вона встановлює три окремі та самостійні підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме:

- скорочення чисельності або штату державних службовців;

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- реорганізація державного органу.

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що позивач звільнений з посади головного спеціаліста Відділу внутрішньої безпеки та аудиту у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Зі змісту попередження від 25.10.2022 вбачається, що наступне звільнення ОСОБА_1 зумовлене скороченням посади державної служби, яку він займав внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до наказів Міндовкілля від 29.08.2022 №327, від 01.09.2022 №336, що підтверджує відповідач.

Позивач зазначає про те, що у Міндовклілля відбулось перейменування відділів, що не мало наслідком скорочення посад, зокрема посади яку займав позивач.

В свою чергу, відповідач вказує, що згідно наказів Міндовкілля від 29.08.2022 №327, від 31.08.2022 №331, від 01.09.2022 №336, з метою забезпечення організації діяльності Міндовкілля в умовах воєнного стану відбувалось затвердження структури апарату на 2022 рік у межах встановленої граничної чисельності працівників.

Суд зазначає, що в даній справі з метою з`ясування наявності підстав для звільнення позивача перевірці підлягає не доцільність, а сам факт зміни структури або штатного розпису державного органу.

За наявними у справі матеріалами слідує, що згідно чисельності самостійних структурних підрозділів апарату Міндовкілля, затвердженої Міністром захисту довкілля та природних ресурсів України 08.07.2020, така чисельність становила всього 25 самостійних структурних підрозділів, де Відділ внутрішнього аудиту займав 20 позицію, та визначено 308 штатних одиниць, зокрема у Відділі, посаду в якому займав позивач, штатних одиниць визначено 5.

Наступними наказами Про внесення змін до структури апарату Міндовкілля, затвердженої наказом від 08.07.2020 №2 Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України 02.12.2020, були внесені зміни до розділу Х «Департамент стратегічного планування та міжнародної співпраці» структури апарату , зокрема, ліквідовано структурні підрозділи у складі Департаменту стратегічного планування та міжнародної співпраці, відділи із наступним їх утворенням зі зміною назви таких первинних відділів.

Наказом від 28.04.2021 №290 Про внесення змін до структури апарату Міндовкілля, затвердженої наказом від 08.07.2020 №2, з метою впорядкування та підвищення ефективності організації роботи Департаменту кліматичної політики та збереження озонового шару та Департаменту раціонального природокористування, внесено зміни до розділів ІІІ та V структури апарату, а саме ліквідовано відповідні структурні підрозділи шляхом їх перейменування.

Згідно структури апарату Міндовкілля, затвердженої наказом №331 від 31.08.2022, з 01.09.2022 структура апарату становила 27 структурних підрозділів зі штатною чисельністю 308, зокрема передбачено Сектор внутрішнього аудиту зі штатом 3 одиниці.

Тобто, вбачається зміна назви Відділу внутрішнього аудиту на Сектор внутрішнього аудиту зі штатною чисельністю 3 одиниці. Відповідно, відбулось скорочення посад у самостійному структурному підрозділі в Секторі внутрішнього аудиту з 5 штатних одиниць до 3 штатних одиниць.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

В той час, суд враховує, що позивача звільнено з посади головного спеціаліста Відділу внутрішньої безпеки та аудиту Міндовкілля.

Відтак, на думку суду, в межах спірних правовідносин мало місце перейменування самостійного структурного підрозділу Міндовкілля Відділу внутрішнього аудиту зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу.

Факт скорочення посади позивача підтверджує відповідач.

Щодо застосовності в даному спорі Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

Так, статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Також не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Позивач звільнений спірним наказом на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889- VIII.

Так, Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах приписів статті 87 Закону № 889-VIII зі змінами відповідно до Закону № 117-IX, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справах № 140/90/20, № 260/261/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20 та від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20, які на підставі частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У вказаних справах Верховний Суд підкреслив, що Законом №117-ІХ були серед іншого виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону №889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом №117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Верховний Суд у справах №140/90/20, №260/261/20, №240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті.

Водночас, відносини публічної служби є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині, не врегульованій спеціальним законодавством.

Необхідністю застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні відповідні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Суд враховує, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

За таких обставин, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) або зміна структури та штатного розпису не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

При цьому, суд враховує, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14, від 16.09.2021 у справі № 440/413/20, від 25.07.2019 у справі № 807/3588/14, від 27.05.2020 у справі № 813/1715/16.

Також суд зазначає, що у постанові від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Наведені правові позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.12.2018 у справі №826/25887/15, від 17.07.2019 у справі №820/2932/16, від 09.10.2019 у справі №208/3390/16-а, від 24.04.2020 у справі №824/168/19-а.

Вказані висновки є аналогічним викладеним у постанові Верховного Суду від 24.01.2025 у справі № 640/7457/20.

Відтак, враховуючи зазначене вище, положення статті 87 Закону №889-VIII із внесеними до неї змінами (чинними на час виникнення спірних правовідносин, з моменту попередження до дати звільнення), у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, суд зазначає про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України щодо дотримання порядку звільнення державного службовця.

Суд вказує, що твердження відповідача про пріоритетність застосування в даному спорі трудового законодавства із посиланням на внесеними змінами до статті 87 Закону України «Про державну службу» Законами №117-ІХ від 19.09.2019, №378-ІХ від 12.12.2019, від 14.01.2020 №440-ІХ, застосовності статті 87 вказаного Закону у редакції яка не діяла на час виникнення спірних правовідносин, є необґрунтованими, а також суперечливим діям відповідача в силу визнання останнім обставин пропонування позивачу посади враховуючи його кваліфікацію, та відповідно спростовуються зазначеними вище висновками суду.

Як встановлено, позивача звільнено з посади головного спеціаліста Відділу внутрішньої безпеки та аудиту Міндовкілля у зв`язку із скороченням займаної ним посади.

Згідно наявних у справі матеріалів, означених вище наказів, штатного розпису на 2020 рік, зокрема штатного розпису Міндовкілля введеного в дію з 01 вересня 2022 року, встановлено перейменування самостійного структурного підрозділу Міндовкілля Відділу внутрішнього аудиту на Сектор внутрішнього аудиту зі зменшенням штатної чисельності з 5 до 3 одиниць та, що мало наслідки скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу. В свою чергу кількість штатних одиниць що на 2020 рік як і на 2022 рік лишилась незмінною в структурі Міндовкілля 308 одиниць.

З висновків суду, мали місце зміни структури та штатного розпису без скорочення штатної чисельності працівників та скорочення певних посад у відділах, зокрема скорочення чисельності посад у відділі позивача.

З урахуваннях наведеного в контексті фактичних обставин справи, у суду наявні підстави для висновку, що при проведенні заходів зі зміни структури та штатного розпису апарату Міндовкілля останнє зобов`язане було додержуватися встановленого Кодексом законів про працю України порядку вивільнення працівників у разі скорочення штату/посади/умов праці, зокрема не лише в частині повідомлення працівників про таке вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, але і в частині пропозицій працівнику всіх наявних вакантних посад, що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Щодо переважного права позивача на залишення на службі суд виходить з того, що ст.87 Закону України «Про державну службу» покладає обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.

Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим має наслідком порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби.

Суд зазначає, що відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, учасникам бойових дій (п. 5).

Сторони по справі підтверджують наявність згідно штатного розпису на 2022 рік в Секторі внутрішнього аудиту 3 посад завідувач Сектору внутрішнього аудиту Міндовкілля 1 посада, головний спеціаліст Сектору внутрішнього аудиту Міндовкілля 2 посади.

Позивач вказує, що на посади головних спеціалістів Сектору внутрішнього аудиту Міндовкілля були призначені інші особи за меншою професійною підготовкою та компетентністю.

При цьому, відповідач не заперечує призначення на дві вакантні посади головних спеціалістів Сектору інших осіб та не пояснює чому не запропоновано вказані посади.

Слід зазначити, що в даній справі судом не встановлено підстав для застосування абз. 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України коли перевага в залишенні на роботі надається учаснику бойових дій, оскільки така перевага підлягає врахуванню при наявності на час виникнення спірних правовідносин рівних умов продуктивності праці і кваліфікації у державних службовців Міндовкілля.

Суду не надано доказів наявності таких державних службовців із рівними умовами продуктивності праці та кваліфікації, яким пропонувалась на час виникнення спору посада, яка також пропонувалась позивачу.

Відтак, в даній справі суд розглядає питання щодо дотримання відповідачем переважного права у позивача на залишенні на роботі враховуючи норми абз. 1 ст. 42, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України саме щодо переважного права на залишення на роботі працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно суд зазначає, що КЗпП України, як і Закон України «Про державну службу» не регламентує як саме має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці, проте це питання було предметом дослідження Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17.

Так, у згаданій постанові Верховний Суд висловився щодо того, яким чином роботодавець може визначити хто з працівників має право на переважне залишення на роботі. Суд у цьому зв`язку наголосив також на необхідності дотримуватися відповідних положень КЗпП України (стаття 42) при звільненні працівників з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. Верховний Суд, зокрема, зазначив: « при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.».

Поряд із цим, у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а суд касаційної інстанції зазначив, що запропоновані у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 підходи/способи не є вичерпні. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може зважити також на інші обставини, які, як він вважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі. Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим) для розуміння того, як відбувався цей процес, надто тими, кого це стосується.

Тобто, необхідно визнати, що під час вирішення питання кваліфікації та продуктивності праці, того чи іншого працівника, у роботодавця є досить високі межі дискреції для цього.

Відповідно до матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що він має понад 20 років загальної вислуги, з яких більше 16 років вислуги (з навчанням), зокрема 11 років 5 місяців служби в оперативних підрозділах правоохоронних органів та 4 роки 3 місяці стаж державної служби. ОСОБА_1 має шостий ранг державного службовця, великий трудовий стаж, високий кваліфікаційний рівень, досвід роботи в правоохоронних органах за направленням податкових, економічних злочинів та боротьби з організованою злочинністю, а також в органах державної влади, зокрема Сектор з питань внутрішнього аудиту Міністерства екології та природних ресурсів України (Мінприроди), Відділ об`єктів природно-заповідного фонду Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства енергетики та захисту довкілля України (Мінекоенерго). Відділ внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (Міндовкілля). В тому числі позивач пройшов навчання з підвищення професійної кваліфікації працівників Відділу внутрішнього аудиту Міндовкілля за 2022 рік відповідно до Індивідуальної програми професійного розвитку державного службовця, який займає посаду державної служби програми категорії "Б" або "В", на 2022 рік. ОСОБА_1 має наукові праці щодо стратегічних пріоритетів Міндовкілля у вигляді написання та публікації в наукових збірниках Категорії «Б» що входять до Реєстру наукових фахових видань Міністерства освіти і науки України наукових статей в тому числі в співавторстві з докторами наук на деякі з яких маю авторські права.

Під час вирішення даної справи судом встановлено, що Міндовкілля не проводилось порівняння кваліфікації та продуктивності праці між службовими особами які мали право на зайняття посади в Секторі внутрішнього аудиту.

Відповідач не заперечує наявності посади начальника Сектору внутрішнього аудиту, на яку у вересні 2022 року було призначено іншу особу та суд зазначає, що наявність такої посади у вересні, враховуючи, що позивача було попереджено про звільнення 25.10.2022, не є підставою для не дотримання діючого законодавства щодо пропонування ОСОБА_1 інших двох посад головних спеціалістів Сектору.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (абз. 3 статті).

Відтак, відповідач при пропонуванні позивачу рівнозначної чи іншої посади не враховував його кваліфікацію та компетентність.

Доказів недостатності кваліфікації та рівня компетентності у ОСОБА_1 під час попередження про звільнення і до моменту звільнення Міндовкілля не має і суду таких доказів не надано.

Зі встановленого ОСОБА_1 була запропонована із попередженням про звільнення посада головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на період знаходження основного працівника у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Та, суд зазначає, що посада працівника, який перебуває у соціальній відпустці, відповідно запропонована відповідачем як тимчасова, до виходу такої особи із соціальної відпустки не є посадою вакантною, постійною яку може зайняти позивач, тому врахувати абзац 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо відмови від запропонованої посади підстави відсутні.

Суд зазначає, що вказані дії Міндовкіля свідчать про порушення норм ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідачем не дотримано порядку звільнення працівника з державної служби, не забезпечено перевагу на залишенні на роботі, не запропоновано рівнозначної чи як виняток іншої нижчої посади відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Стосовно тверджень позивача про маніпуляції та провокації щодо перешкоджання виходу на роботу через невиконання вимог ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.12.2021 стосовно повторного медичного огляду та заміни військового квитка, спотворення фактів та дійсності у роботі, його кваліфікації, досвіду, застосованої дискримінації та утисків «мобінгу», що створювані та застосовані відповідачем під час його службової діяльності у Міндовкілля суд вказує, що зазначене не може бути предметом дослідження судом в даній справі, в силу діючого законодавства та існування відповідних структур, які повноважні розглядати скарги працівників щодо їх роботодавців, збирати відповідні докази та вчиняти дії на перевірку тверджень скаржника.

У висновку суду спірний наказ Міндовкілля від 05.12.2022 №555-О не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України у зв`язку з чим, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо питання про поновлення позивача на посаді, то суд керується положеннями ст. 235 КЗпП України, яка передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Позивача звільнено з посади головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту у зв`язку зі скороченням посади з 06.12.2022, що є останнім робочим днем, у зв`язку з чим позивач підлягає поновленню на вказаній посаді з 07.12.2022 та у відділі з якого саме було звільнено.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді.

Згідно частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Згідно частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі-Порядок №100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу.

Згідно абзацу 3пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Вирішуючи позов у вказаній частині, судом також враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16, відповідно до якої виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин (в тому числі і в разі виплати вихідної допомоги, тощо).

Із змісту пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Відповідно до довідки Міндовкілля від 26.03.2025 №24 про середньомісячну заробітну плату вбачається, що у жовтні 2022 року нарахована заробітна плата становить 12 640,71 грн. за фактично відпрацьованих 15 робочих днів (з 21 робочих дні згідно графіку), у листопаді 2022 року нарахована заробітна плата склала 15 283, 78 грн. за 19 фактично відпрацьованих робочих днів (22 робочих дні згідно графіку). Всього нараховано заробітної плати 27 924,49 грн. за 34 фактично відпрацьованих робочих дні (з 43 робочих днів згідно графіку). Середньомісячна заробітна плата складає 13 962,24 грн. та середньоденна 821,31 грн.

При обчисленні кількості робочих днів суд враховує, що відповідно до пункту 2 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

У свою чергу, частиною шостою статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24.03.2022) визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".

Загальна кількість робочих днів за період з 07.12.2022 (дата з якої починається вимушений прогул) по 13.10.2025 (дата прийняття рішення) становить - 744.

Таким чином, розмір сума заробітку за час вимушеного прогулу яка підлягає стягненню на користь позивача становить 611 054,64 грн. (744х 821,31 грн.).

Суд також враховує, що справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 18.07.2018 в справі №359/10023/16-ц.

Та, оскільки відповідач як податковий агент здійснює самостійно нарахування та вирахування із заробітної плати суми податків та зборів до бюджету, відповідач має здійснити відповідні відрахування до бюджету враховуючи висновки суду.

При цьому, в пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Суд зазначає, що враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 21.07.2025 №903 Деякі питання Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства яка набрала чинності 24.07.2025 та якою пунктом 3 якої вирішено ліквідувати Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, поклавши його функції на Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, згідно пункту 6 вказаної постанови постановлено утворити комісію з ліквідації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів та затвердити головою зазначеної комісії державного секретаря Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів ОСОБА_2 .

Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів станом на час прийняття рішення перебуває в стані припинення, утворена ліквідаційна комісія, обставини та докази передавання компетенції в площині правовідносин з працівниками Міндовкілля іншому суб`єкту відсутні.

Відповідно, процедура виконання судового рішення має відбуватись враховуючи вказану постанову КМУ від 21.07.2025 №903 та утворену ліквідаційну комісію, голову комісії.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Щодо заявленої позивачем до стягнення моральної шкоди у сумі 42107,96 грн. суд зазначає слідуюче.

За ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Цією ж статтею встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням, бездіяльністю або рішеннями заподіювача - суб`єкта владних повноважень, та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, при заявленні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачем має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, 28.11.2018 у справі № 281/550/15-а, 21.11.2018 у справі № 826/19928/16, від 30.01.2018 у справі № 813/5138/13-а.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що застосування норм права щодо відшкодування моральної шкоди пов`язане з використанням значної кількості оціночних понять, які окреслені законом. При цьому заподіяння моральної шкоди фізичній особі є фактом конкретного випадку. Тобто, вчинення протиправного діяння (прийняття протиправного рішення) стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Позивач пов`язує завдану моральну шкоду у зв`язку із спричиненими на його думку утисками та морально психологічного тиску завідувача Сектору внутрішнього аудиту ОСОБА_3 , який підбурював керівництво Міндовкілля щодо нього, доносив неправдиву інформацію, спотворював факти та дійсності в його роботі, що мали наслідки проявлення дискримінаційного характеру з боку керівництва, утисків які мають поняття «мобінг», через що 01.12.2022 у позивача почалось запаморочення та погане самопочуття. Позивач був змушений звернутись до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Солом`янського району де за наслідкам огляду призначено лікування. Також позивач вказує, що незаконним звільненням з посади відповідач принизив та проігнорував його як небажаного працівника, порушивши право на працю та трудовий стаж. Внаслідок упередженого ставлення та незаконного звільнення позивач залишився без належного матеріального забезпечення, а також завдано шкоди діловій репутації та авторитету. Позивач мав ускладнення у пошуку роботи, втратив нормальні життєві зв`язки та вказані вимушені зміни призвели до значних моральних страждань. Позивач звертає увагу на наявність у нього статусу учасника бойових дій отриманого ним за несення військового обов`язку в 2014 році, про повідомлено Міндовкілля. Наслідки перенесення стресу, пов`язаного із незаконним звільненням, моральних страждань та хвилювань призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, дратівливість, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, що, у свою чергу, значно погіршило моє загальне самопочуття.

Зазначені позивачем, підтримані представником доводи щодо обґрунтування завданої моральної шкоди, надані докази у вигляді копій з виписки щодо призначення лікаря, чеків на придбання препаратів, довідки від 07.03.2022 №235/к щодо оборони об`єкта критичної інфраструктури, суд вважає що такі обґрунтування та надані суду докази не доводять причинний зв`язок між обставинами прийняття спірного наказу про звільнення та захворюванням позивача. Суд зазначає, що належні та достатні докази про відвідування лікаря, встановлення ним захворювання, призначення у зв`язку із захворюванням відповідних ліків, доказів причинного зв`язку захворювання із завданою моральною шкодою спірним наказом про звільнення, до суду не надані. Те, що позивач був змушений вчиняти дії по забезпеченню працевлаштування є відповідними наслідками звільнення, та не пов`язується із заподіянням моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру таким звільненням.

Інших належних доводів та доказів, позивачем та представником до суду не надано.

Таким чином, суд відмовляє позивачу у заявленій вимозі про стягнення моральної шкоди з відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів сторін не впливають на висновки суду.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову щодо поновлення на роботі.

Інших витрат до розподілу до суду не заявлено.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 05.12.2022 № 555-О «Про звільнення ОСОБА_1 »;

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України з 07 грудня 2022 року.

Стягнути з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.12.2022 по 13.10.2025 у розмірі 611 054,64 грн. (шістсот одинадцять тисяч п`ятдесят чотири гривні 64 копійки), без урахування обов`язкових податків та зборів.

В задоволені решти вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду:

в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України з 07 грудня 2022 року.

в частині стягнення з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суми середньої заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.