Справа № 240/9274/25
Суддя: Шувалова Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/9274/25

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шувалової Т.О., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду у Полтавській області, в якому просить суд:

- визнати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи протиправним;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з дати первинного звернення про призначення пенсії (з 26.11. 2024 року).

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що зверталася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до частини другої статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". За принципом екстериторіальності його заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ в Полтавській області). Рішенням відповідача ій було відмовлено у призначенні пенсії з підстав непідтвердження періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, оскільки відсутня відмітка про зняття із реєстрації, а також не взято до уваги посвідчення постраждалого від Чорнобильської катастрофи, оскільки ім`я в посвідченні не відповідає паспортним даним. При цьому позивач стверджує, що період її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення на цю дату становить більше трьох років. Вказана відмова слугувала підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року продовжено строк залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, заперечуючи проти позову, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на момент звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України період проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою не підтверджується, оскільки у довідці Коростенської міської ради відсутня дата зняття із реєстрації. Окрім того, відповідно до наданого посвідчення, позивач має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, яке не взято до уваги, оскільки ім`я « ОСОБА_3 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 ». Також зазначив, що дублікат нового Чорнобильського посвідчення, серія НОМЕР_1 від 26.02.2025, де ім`я позивача відповідає паспортним даним був відсутній в матеріалах електронної пенсійної справи на дату подачі заяви 26.11.2024. Ураховуючи дані обставини, у позивача відсутнє право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області у встановлений судом строк правом на подання відзиву не скористався. Ухвала про відкриття провадження від 16 травня 2025 року та ухвала про залучення другого відповідача були доставлені до електронного кабінету відповідача 01 жовтня 2025 року о 14 год 35 хв.

Положеннями частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

На підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивачка має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 24.11.1994, виданого Житомирським облвиконкомом на ім`я ОСОБА_5 .

26.02.2025 року позивачці видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Як стверджується позивачкою та не заперечується відповідачем, на момент звернення із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку її страховий стаж становив 27 років 11 місяців 04 дні.

Уважаючи, що на підставі норм статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", вона має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, який зменшується додатково на один рік понад передбачений чиним законодавством, позивачка 26.11.2024 звернулась до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення їй такого виду пенсії.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення, ГУ ПФУ в Полтавській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивачки та рішенням від 03.12.24 №80 відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного для зниження пенсійного віку періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993.

Листом ГУ ПФУ в Житомирській області від 13.12.2024 №0600-0206-8/154642 повідомлено позивачку про зміст рішення ГУ ПФУ в Полтавській області.

Підставою для винесення вказаного рішення стало те, що згідно наданих документів не підтверджено період проживання (роботи) позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, а також не взято до уваги посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним.

Як убачається з довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради від 23.04.2024 №1206 позивачка постійно була зареєстрована в м. Коростені Житомирської області з 14.01.1971, дата зняття з реєстрації відсутня.

При зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії позивачкою було долучено посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_2 від 24.11.1994, виданого Житомирським облвиконкомом на ім`я ОСОБА_5 .

26.02.2025 позивачці видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 відповідно до паспортних даних, якому не надавалась оцінка при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки було отримано позивачем вже після прийняття пенсійним органом спірного рішення.

Позивачка, вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні ій пенсії зі зниженням пенсійного віку, звернулась до суду з цим позовом.

Відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відмовляючи у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідачем не заперечується наявність у позивачки необхідного загального трудового стажу, який становить 27 років 11 місяців 04 дні та є достатнім для призначення пенсії.

Відповідачем наголошується, що посвідчення позивачки, як особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_2 від 24.11.1994, видане Житомирським облвиконкомом на ім`я ОСОБА_5 не було взято до уваги, оскільки відповідно до паспортних даних позивачка - ОСОБА_1 . Окрім того, документально не підтверджено період її постійного проживання (роботи) станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, оскільки відсутня відмітка про зняття з реєстрації.

Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивачки щодо наявності у неї права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, суд враховує, що згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Статтею 65 Закону №796-ХІІ визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України (ч. 1). Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій (ч. 4).

Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 року № 501 (далі - Порядок № 501), який був чинний на момент видачі позивачці посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видається посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Згідно з пунктом 10 Порядку № 501, видача посвідчень провадиться: народним депутатам України, керівним і відповідальним працівникам Секретаріату Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Верховного Суду України, Генеральної Прокуратури, Вищого Арбітражного Суду, Кабінету Міністрів, а також керівникам центральних органів державної виконавчої влади, представникам Президента України в областях і містах Києві та Севастополі, працівникам підприємств і організацій, розташованих в зоні відчуження - Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; іншим потерпілим і учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС - Радою Міністрів Республіки Крим, обласним, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій за місцем проживання.

Посвідчення видається громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

При цьому суд зазначає, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для отримання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція також викладена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2019 року у справі № 295/1087/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 152/651/17, 25 листопада 2019 року у справі № 464/4150/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 212/5780/16-а та від 30 вересня 2020 року у справі №572/1921/17.

Зазначена правова позиція в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховується судом під час вирішення наведеного спору.

З аналізу наведеного суд доходить висновку, що видавши позивачці посвідчення серії Б категорії 3, держава визнала та підтвердила факт того, що позивачка станом на 1 січня 1993 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Наявність у позивачки посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках, підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення).

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про призначення пенсії позивачка додала копію посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 , видане Житомирським облвиконкомом 24.11.1994.

ГУ ПФУ в Полтавській області при розгляді заяви позивачки від 26.11.2024 не взяв до уваги дане посвідчення у зв`язку з тим, що у ньому вказано ім`я позивача « ОСОБА_3 », що не відповідає імені « ОСОБА_4 » зазначене в паспорті позивачки серії НОМЕР_3 , виданого Бердичівським МВ УМВС України в Житомирській області 21.03.2012 року.

З приводу вказаних розбіжностей, суд зазначає, що ім`я позивача російською мовою пишеться " ОСОБА_3 ", українською "Ганна". Такий варіант його написання російською мовою також підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_4 від 17.04.1996 (її першою сторінкою). Тобто, фактично посадовою особою Житомирського облвиконкому при заповненні посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи неправильно здійснено переклад імені позивачки з російської мови на українську мову. Більше того, усі інші персональні дані позивача є повністю ідентичними.

Водночас, відповідачами не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий позивачці статус скасований.

Окрім того, позивачкою надано до суду посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 26.02.2025 року на ім`я « ОСОБА_1 » видане замість посвідчення серії НОМЕР_2 від 24.11.1994 року.

Ураховуючи вищевикладене, суд наголошує, що у спірному випадку мова йде про одну і ту ж особу, але має місце різне написання імені позивача.

Таким чином, зазначені ГУ ПФУ в Полтавській області у рішенні про відмову у призначенні пенсії доводи щодо неприйняття посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи через невідповідності імені паспортним даним позивача не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії та позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист.

Крім цього, у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд, за подібних зі спірними відносин в аспекті належного підтвердження проживання (роботи) у зоні радіаційного забруднення для цілей призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зауважив на тому, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Як убачається із довідки виконавчого комітету Коростенської міської ради від 23.04.2024 №1206 ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована в м. Коростені Житомирської області з 14.01.1971 року - дата зняття з реєстрації відсутня.

Відповідно до абз. 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абз. 5 пункту 2 статті 55 Закону №796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

Із аналізу наведеної правової норми встановлено, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

ГУ ПФУ в Житомирській області у відзиві на позовну заяву посилається на те, що відповідно до диплому позивача серії НОМЕР_5 від 27.06.1989, наявному в матеріалах справи та виданого ОСОБА_6 у тому, що вона 01 вересня 1986 року вступила до середньопрофесійно технічного училища м. Бердичева та 23 червня 1989 року закінчила повний курс середнього професійно технічного училища за професією «заготівельник верху взуття» підтвердити факт проживання у вказані періоди неможливо, оскільки даний населений пункт не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Суд зауважує, що документи щодо місця навчання позивачки в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування та відповідним посвідченням позивачки.

Факт навчання в навчальному закладі, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, враховуючи не спростовану відповідачем будь-якими доказами можливість щоденного або періодичного доїзду особи з місця свого постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю до фактичного місця проходження навчання поза населеним пунктом проживання і у зворотному напрямку.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази постійного проживання позивачки на території м. Бердичева у відповідний період навчання, а тому доводи відповідача про те, що в цей період (частину такого періоду) позивачка, навчаючись у м. Бердичеві проживала в такому населеному пункті, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є необгрунтованими.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати.

Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

При цьому, чинним законодавством України встановлена можливість подання відповідної заяви про призначення (перерахунок) пенсії до територіального органу Пенсійного фонду України та визначено екстериторіальний принцип обробки заяв. Оскільки відповідальним за прийняття оскаржуваного рішення є орган Пенсійного фонду, що розглядав таку заяву, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання саме такого органу Пенсійного фонду повторно розглянути заяву про призначення пенсії та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву позивача від 26.11.2024 про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до частини другої статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Оскільки судом обрано інший спосіб захисту порушеного права, ніж просив позивач, в цій частині позову суд відмовляє.

Крім цього, ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому, відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог.

Згідно із статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

ГУ ПФУ в Полтавській області не доведено правомірність свого рішення, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково.

Відповідно до частини першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_6 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003. ), Головного управління Пенсійного фонду у Полтавській області (, місцезнаходження: вулиця Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000) про визнання протиправним рішення , зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 03.12.24 №80 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.11.2024 року з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 13 жовтня 2025 р.

Суддя Т.О. Шувалова