Справа № 380/163/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року м. Львівсправа № 380/163/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поіменного списку, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач-1/ ІНФОРМАЦІЯ_2 ), військової частини НОМЕР_1 (відповідач-2), в якому просить:

- наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 грудня 2024 року № 336 та Поіменний список військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_2 і відправлені у склад команди « НОМЕР_1 » щодо призову ОСОБА_1 на військову службу та направлення його для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 визнати протиправними і скасувати;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16 грудня 2024 року № 278 в частині зарахування до списків військової частини ОСОБА_1 визнати протиправним та скасувати;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані наказ та Поіменний список відповідача-1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення його для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , а також наказ відповідача-2 щодо зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки позивач є віруючою людиною, у 2018 році прийняв святе водне хрещення та став членом «Релігійної громади Церкви Християн Віри Євангельської «Голгофа», яка є в Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066, а виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, що підтверджується довідкою від 14 грудня 2024 року вих. № 42, виданою цією релігійною громадою.

Позивач вказує, що підпадає під дію частини четвертої статті 35 Конституції України, частини четвертої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», тож має право на заміну альтернативною службою військового обов`язку, зокрема військової служби за призовом під час мобілізації, оскільки належить до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю.

Позивач вважає, що оскаржувані рішення відповідачів не ґрунтуються на Законі, суперечать принципу верховенства права та не узгоджуються із судовою практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема рішення відповідачів не відповідають принципу «належного урядування», який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

На переконання позивача, належним та ефективним способом захисту його порушеного права, зважаючи на протиправність спірних рішень відповідачів, є зобов`язання відповідача-2 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

З огляду на вказане з метою захисту своїх порушених прав позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзивах на позовну заяву від 16 квітня 2025 року та від 28 травня 2025 року. Відповідач-2 вказує, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Відповідач-2 уважає, що жодних порушень вимог чинного законодавства України, порядку та способу призову позивача на військову службу під час мобілізації відповідачем-1 допущено не було. Також відзначає, що жодних мобілізаційних дій стосовно позивача військова частина НОМЕР_1 не вчиняла.

Відповідач-2 зазначає, що позивач рапорту, інших документів на звільнення з військової служби командуванню військової частини НОМЕР_1 та по команді не подавав, про наявність підстав, передбачених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для звільнення з військової служби не повідомляв. Спірний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16 грудня 2024 року № 278 є чинним, законним та таким, що скасуванню не підлягає.

Крім того, відповідач-2 повідомляє, що позивач самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та на сьогодні місце його перебування невідоме.

З огляду на вказане відповідач-2 просить суд відмовити у задоволенні поданого позивачем позову в повному обсязі.

Також відповідач-2 просить суд поновити процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву, оскільки такий пропущений ним з поважних причин, та прийняти такий відзив до розгляду, врахувавши викладені у ньому доводи під час розгляду справи.

Відповідач-1 належно повідомлений про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзиву на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 13 січня 2025 року, у встановлений судом строк відзиву та доказів не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленим відповідачем-1 відзиву та доказів у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 13 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача-2 належно засвідчену копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 грудня 2024 року № 278 щодо зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу цієї частини.

Витребуваний доказ відповідач-2 подав разом відзивами на позовну заяву.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до довідки Релігійної організації «Релігійна громада Церкви Християн Віри Євангельської «Голгофа» у м. Львові від 14 грудня 2024 року № 42 ОСОБА_1 , 1999 року народження, дійсно прийняв святе водне хрещення по вірі у 2018 році і є членом вказаної релігійної організації, яка зареєстрована відповідно до законодавства України. Згідно з вченням Української Церкви ОСОБА_2 її члени не беруть участі у будь-яких заходах, що мають військовий характер, якими передбачено використання зброї. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066 релігійні громади Української Церкви ОСОБА_2 є у Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

15 грудня 2024 року медичною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач визнаний придатним до військової служби, що підтверджується копією його військового квитка серії НОМЕР_3 від 15 грудня 2024 року.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15 грудня 2024 року № 336 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» ОСОБА_1 призвано на військову службу 15 грудня 2024 року, виключено з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та направлено у команду НОМЕР_1 згідно з Поіменним списком від 15 грудня 2024 року № 24985.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 грудня 2024 року № 278 позивача, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_4 , зараховано на військову службу за призовом у воєнний час, на всі види забезпечення та призначено на посаду оператора відділення радіоелектронної боротьби НОМЕР_4 механізованого батальйону.

Позивач, уважаючи вищевказані накази та Поіменний список протиправними, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішень відповідачів-1, 2 щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, а також зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Щодо поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та прийняття його до розгляду, то суд ураховує поважність причин пропуску такого строку, які зазначені віповідачем-2 у відзивах на позовну заяву (зміна місця формування та місця тимчасової дислокації, яке не було та не є забезпеченим належним доступом до мобільного зв`язку, мережі Інтернет, що дозволяло б відслідковувати рух кореспонденції чи ухвалення судом процесуальних документів, вибуття військової частини в район виконання бойових завдань та для бойового злагодження).

Крім того, прийняття судом відзиву та доданих до нього доказів сприятиме повному та всебічному встановленню всіх обставин справи, урахуванню позиції сторони відповідача з розглядуваного спору, а відтак призведе до ухвалення законного й обґрунтованого рішення суду та належного виконання завдань адміністративного судочинства, передбачених КАС України.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закон № 1932, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої - третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з абзацами першим - другим частини першої статті 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232).

Згідно із статтею 1 Закону № 1932 особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно зі статтею 2 Закону № 389 правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі указами Президента України, які Верховна Рада України затверджувала відповідними законами, строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, оголошено та проведено загальну мобілізацію в Україні упродовж 90 діб. Надалі строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався згідно з указами Президента України, які щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює та визначає Закон України 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону № 3543 мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Абзацом другим частини першої статті 22 Закону № 3543 визначено, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 22 Закону № 3543 призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 Закону № 3543 передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації. Вказаною статтею визначені відповідні категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за наявності підстав, передбачених цією нормою (частини перша, третя, п`ята, шоста).

Зокрема пунктом 24 частини першої статті 23 Закону № 3543 передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Отже, придатні за віком та станом здоров`я до військової служби військовозобов`язані громадяни України, які не мають права на відстрочку, підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Суд встановив, що 15 грудня 2024 року військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 проведено медичний огляд позивача, за результатами якого його визнано придатним до військової служби, та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15 грудня 2024 року № 336 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» призвано на військову службу 15 грудня 2024 року, виключено з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та направлено у команду НОМЕР_1 згідно з Поіменним списком від 15 грудня 2024 року № 24985.

Тож 15 грудня 2024 року позивача було призвано на військову службу під час мобілізації.

Обґрунтовуючи протиправність своєї мобілізації, позивач покликається на те, що така суперечить його релігійним переконанням, оскільки він є членом Релігійної організації «Релігійна громада Церкви Християн Віри Євангельської «Голгофа» у м. Львові, згідно з вченням якої її члени не беруть участі у будь-яких заходах, що мають військовий характер, якими передбачено використання зброї, тому відповідачі повинні були забезпечити його право на проходження альтернативної військової служби, що гарантоване частиною четвертою статті 35 Конституції України.

Оцінюючи зазначені доводи позивача, суд ураховує таке.

Положення частини четвертої статті 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Також частиною третьою статті 4 Закону України від 23 квітня 1991 року № 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України відповідно до статті 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Частиною четвертою статті 1 Закону № 2232 передбачено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Так, організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина визначає Закон України від 12 грудня 1991 року № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» (далі Закон № 1975).

Відповідно до положень статей 1, 2 Закону № 1975 альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Суд зазначає, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом № 1975 альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не передбачена.

Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Суд не погоджується із позицією позивача про те, що у розглядуваній ситуації відбулося порушення частини четвертої статті 35 Конституції України та статті 9 Європейської конвенції з прав людини.

У час, коли Україна здійснює самооборону, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Суд вважає, що наявність особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Суд не вдається до аналізу рішень ЄСПЛ в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Тож в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку Російської Федерації. Тобто мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період є у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама собою мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення статті 35 Конституції України та статті 9 Європейської конвенції з прав людини.

З огляду на наведене суд відхиляє доводи позивача про протиправність його мобілізації через те, що така суперечить його релігійним переконанням, та що відповідачі повинні були забезпечити його право на проходження альтернативної військової служби, що гарантоване частиною четвертою статті 35 Конституції України.

Отже, суд підсумовує, що 15 грудня 2024 року відповідач-1 під час здійснення мобілізаційних процедур стосовно позивача діяв відповідно до норм чинного законодавства України, оскільки військовозобов`язаний позивач був визнаний придатним за віком та станом здоров`я до військової служби та не мав відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону № 3543.

Жодних доводів стосовно порушень відповідачем-1 процедури мобілізації позивача чи вчинення інших дій (бездіяльності), які б суперечили чинному законодавству та призводили до визнання мобілізації незаконною, позивачем не наведено.

З урахуванням викладеного у сукупності відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування: наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 грудня 2024 року № 336; Поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_2 і відправлені у склад команди « НОМЕР_1 » щодо призову ОСОБА_1 на військову службу і направлення його для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 ; наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 грудня 2024 року № 278 в частині зарахування до списків військової частини ОСОБА_1 та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову повністю, а також ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів, поіменного списку, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10 жовтня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна