Справа № 480/9336/23
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 жовтня 2025 року Справа № 480/9336/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Осіпової О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9336/23 за позовом ОСОБА_1 до Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості, в якій просить:
- взнати протиправним та скасувати рішення Сумського міського центру зайнятості, яке викладено у наказі від 22.02.22 року № НТ 220222 про припинення реєстрації ОСОБА_1 , як безробітної у зв`язку з відмовою від двох пропозицій підходящої роботи відповідно до абзацу 21 пп.1 п.30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, з 22.02.2022 року;
- зобов`язати Сумський міський центр зайнятості поновити реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної для подальшого перебування на обліку в центрі зайнятості та працевлаштування.
Свої вимоги мотивує тим, що вона не відмовлялася двічі від пропозицій підходящої роботи, оскільки їй видавались направлення на різні підприємства, в тому числі й на Сумський центральний ринок, але, коли вона зверталась на ці підприємства, то вакансії вже були зайняті, тобто від працевлаштування вона не відмовилася.
Ці направлення вона повертала відповідачу з відміткою про відсутність такої вакансії.
Натомість дійсною причиною для непрацевлаштування були гінекологічні хвороби позивача та невідповідність її запропонованим вакансіям, на думку представника роботодавця, що підтверджується зробленим нею телефонним записом її розмови з працівником відділу кадрів Сумського центрального ринку та її письмовим зверненням від 22.02.2022р. до Сумського міського центру зайнятості про готовність приступити до роботи двірником на ринку.
Тому позивач вважає, що реєстрація її як безробітної була припинена незаконно та просить скасувати відповідне рішення та поновити її реєстрацію як безробітної.
Ухвалою від 04.09.2023р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено поводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Крім того, цією ухвалою клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.60-62), в якому у задоволенні позову просить відмовити, оскільки з метою працевлаштування позивача Сумським міським центром зайнятості було видано 6 (шість) направлень на працевлаштування та 1 (одне) повторне, у двох з яких містяться записи про те, що ОСОБА_1 відмовилась від роботи, на підставі чого було прийняте оскаржуване рішення про припинення реєстрації безробітного.
Зазначає, що Сумський обласний центр зайнятості та його філії не є стороною в правовідносинах між потенційним працівником та роботодавцем і відповідно не можуть впливати на роботодавця щодо прийняття ним того чи іншого рішення щодо потенційного працівника, і мати наслідком відповідальність за достовірність зроблених уповноваженим працівником роботодавця записів в направленні на працевлаштування.
Представником позивача подана відповідь на відзив (а.с.70-71), згідно з якою 22.02.2022 року ОСОБА_1 звернулась до центру зайнятості зі зверненням, в якому зазначила, що вона не відмовлялась та не відмовляється від цієї роботи і готова приступити до роботи двірником. При цьому позивач просила розібратися в її питанні та надати письмову відповідь, яку вона не отримала, а коли 24 липня 2023 року звернулась до відповідача, то отримала копію відповіді на своє звернення, датовану 09.03.2022 року.
Тільки після цього їй стало відомо, що вона була знята з обліку в центрі зайнятості ще 22.02.2022 року у через те, що двічі відмовилась від двох пропозицій підходящої роботи.
У запереченнях на відповідь на відзив (а.с.76-77) представник Сумського обласного центру зайнятості наголошує на тому, що наданий представником позивача в додатках до позову отпичний CD диск містить аудіозапис розмови двох осіб стосовно працевлаштування, проте цей диск, як об`єкт матеріального світу, який містить у собі аудіозапис певної розмови, не є допустимим доказом у розумінні вимог ст. 95 Кодексу адміністративного судочинства України та ст. ст. 5-6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не має електронного, автентифікованого підпису його автора та відповідно не дає змоги встановити фізичну особу, яка його створила та перевірити його автентичність.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що з 5.11.2021 року ОСОБА_1 була звільнена з посади прибиральниці виробничих та службових приміщень відділу матеріального-господарського забезпечення Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний науково-методичний центр культури і мистецтва».
Позивач заявою від 23 листопада 2021 року звернулася до Сумського міського центру зайнятості про надання їй статусу безробітного та призначення їй допомоги по безробіттю.
Наказом Сумського міського центру зайнятості від 24.11.2021р. №НТ211124 позивачу було призначено допомогу по безробіттю.
З метою працевлаштування позивача, Сумським міським центром зайнятості було видано 6 (шість) направлень на працевлаштування та 1 (одне) повторне, а саме :
На підставі наявних 2 (двох) вищезазначених відмов ОСОБА_1 від запропонованої підходящої роботи Сумським міським центром зайнятості у формі наказу від 22.02.2022 року № НТ220222 було прийняте оскаржуване рішення про припинення реєстрації безробітних, що вбачається із копії відповіді Сумського міського центру зайнятості від 09.03.2022р. «Про розгляд звернення» від 22.02.2022р.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політки у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальних захист від безробіття визначені Законом України «Про зайнятість населення».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про зайнятість населення» кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи.
Пунктом 1 частини першої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» установлено, що зареєстровані безробітні мають право на безоплатне одержання від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції:
- послуг з пошуку підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, в тому числі на громадські та інші роботи тимчасового характеру;
- консультаційних, інформаційних та профорієнтаційних послуг з метою обрання або зміни виду діяльності (професії);
- інформації про свої права та обов`язки як безробітного;
- відомостей про себе, які містяться в Єдиній інформаційно-аналітичній системі.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані самостійно або за сприяння територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснювати активний пошук роботи, який полягає у вжитті цілеспрямованих заходів до працевлаштування, зокрема взяття участі у конкурсних доборах роботодавців.
Частиною першою статті 46 Закону України «Про зайнятість населення» закріплено, що підходящою для безробітного вважається робота, що відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи з урахуванням доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради. Заробітна плата повинна бути не нижче розміру заробітної плати такої особи за останнім місцем роботи з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у регіоні за минулий місяць, де особа зареєстрована як безробітний.
Відповідно до частини третьої статті 46 Закону України «Про зайнятість населення» у разі коли неможливо надати безробітному роботу за професією протягом шести місяців з дня перебування на обліку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, йому пропонується підходяща робота з урахуванням здібностей, стану здоров`я і професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 №792 затверджено Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (далі - Порядок №792, чинний на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацом другим пункту 2 Порядку №792 кар`єрний радник - співробітник центру зайнятості, який відповідно до цього Порядку забезпечує організацію надання послуг особам, які шукають роботу, зареєстрованим безробітним, здійснює супровід таких осіб з метою їх подальшого працевлаштування.
Абзацом першим пункту 6 Порядку №792 встановлено, що особі, яка пред`явила документи, зазначені у пункті 4 цього Порядку, кар`єрний радник забезпечуватиме її супровід та організацію надання послуг.
Відповідно до пункту 10 Порядку №792 на основі документів та відомостей, передбачених пунктом 4 цього Порядку, отриманих від осіб, які шукають роботу, або з реєстрів та баз даних, кар`єрним радником здійснюється первинне профілювання відповідно до методики, затвердженої Мінекономіки в установленому порядку.
Згідно з абзацом першим пункту 11 Порядку № 792 за результатами первинного профілювання кар`єрний радник разом з особою, яка шукає роботу, складають індивідуальний план надання послуг.
Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку №792 у разі наявності пропозиції щодо роботи кар`єрний радник повідомляє про це особі, яка шукає роботу, та видає направлення на працевлаштування.
Згідно з абзацом першим пункту 20 Порядку №792 (особа, яка шукає роботу і подала заяву про надання статусу безробітного, зобов`язана подати кар`єрному раднику не пізніше сьомого календарного дня з дня отримання направлення на працевлаштування письмову відповідь роботодавця про працевлаштування або відмову у працевлаштуванні.
Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку №792 у разі наявності пропозиції щодо роботи кар`єрний радник повідомляє про це особі, яка шукає роботу, та видає направлення на працевлаштування.
Згідно з частиною 1 статті 31 Закону № 1533-ІІІ виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: 1) працевлаштування безробітного; 2) поновлення безробітного на роботі за рішенням суду; 3) вступу до закладу освіти на навчання з відривом від виробництва; 4) відрахування із закладу освіти; 5) призову на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу; 6) набрання законної сили вироком суду про позбавлення волі безробітного або направлення його за рішенням суду на примусове лікування; 7) призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку; 8) призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості; 9) подання письмової заяви про бажання здійснювати догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 10) подання письмової заяви про відмову від послуг державної служби зайнятості; 11) зміни місця проживання; 12) закінчення строку їх виплати; 13) зняття з обліку за невідвідування без поважних причин державної служби зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про виплату допомоги по безробіттю (крім періоду дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб); 14) відмови безробітного від двох пропозицій підходящої роботи або від двох пропозицій проходження професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості, у тому числі осіб, які вперше шукають роботу та не мають професії (спеціальності); 15) відмови від роботи за спеціальністю, професією, набутою після професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості; 16) смерті безробітного.
Абзацом 21 підпункту 1 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 792 від 19.09.2018 року (далі - Порядок № 792), передбачено, що центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня відмови від двох пропозицій підходящої роботи, в тому числі за набутою професією за направленням центру зайнятості, а для зареєстрованого безробітного, який вперше шукає роботу та не має професії (спеціальності), - відмови від двох пропозицій проходження професійного навчання у період з дня реєстрації (перереєстрації).
Аналогічні правові підстави для припинення реєстрації безробітного перелічені у пункті 4 частини 1 статті 45 Закону України «Про зайнятість населення».
Згідно з частиною восьмою статті 46 Закону №5067-VI підходящою для безробітного не може вважатися робота, якщо:
- місце роботи розташовано за межами доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради;
- умови праці не відповідають правилам і нормам, встановленим законодавством про працю та охорону праці (в тому числі якщо на запропонованому місці роботи порушуються встановлені законом строки виплати заробітної плати);
- умови праці на запропонованому місці роботи не відповідають стану здоров`я громадянина, підтвердженому медичною довідкою.
Таким чином, частиною восьмою статті 46 Закону №5067-VI передбачено три випадки, коли робота не може вважатися підходящою, однак жодна з них, не знайшла своє відображення у корінцях направлення на працевлаштування, в яких міститься запис про відмову особи у працевлаштуванні.
Отже, ці вакансії, на які була направлена безробітна, не порушують вимог абз. 2 частини восьмої статті 46 Закону №5067-VI.
Крім того, зі змісту персональної картки позивача (а.с.64, зворотній бік) вбачається, що в якості професійного досвіду та освіти, що є підставою для пошуку підходящої та іншої роботи» вказано професії «прибиральника службових приміщень» та «продавця продовольчих товарів» і саме на вакансію прибиральника службових приміщень ОСОБА_1 були видані направлення на працевлаштування.
При цьому, Сумським міським центром зайнятості не було отримано жодних відомостей щодо порушення умов праці у роботодавців на працевлаштування, до яких було запропоновано направити безробітну згідно з абз. 3 частини восьмої статті 46 Закону №5067-VI, та не отримано жодних довідок, наявність яких свідчили б, що умови праці на запропонованому місці роботи не відповідають стану здоров`я позивача згідно з абз. 4 частини восьмої статті 46 Закону №5067-VI.
Відтак суд прийшов до висновку, що відповідач видав позивачу направлення на підходящу роботу з урахуванням її здібностей, стану здоров`я і професійного досвіду. Тобто у спірних правовідносинах відповідач діяв правомірно.
Також суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що центр зайнятості та його філії не є стороною в правовідносинах між потенційним працівником та роботодавцем і відповідно не можуть впливати на роботодавця щодо прийняття ним того чи іншого рішення щодо потенційного працівника, і мати наслідком відповідальність за достовірність зроблених уповноваженим працівником роботодавця записів в направленні на працевлаштування.
З приводу посилань відповідача на запис на диск (а.с.20) її розмови із працівником відділу кадрів ТОВ «Центральний ринок» про нібито невідповідність її запропонованій вакансії прибиральниці та, як наслідок, вчинення на корінці направлення на працевлаштування напису про її відмову від цієї роботи суд зазначає, що відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Стаття 73 КАС України закріплює принцип належності доказів - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Правила допустимості доказів наведені у статті 74 КАС України. Відповідно до вказаної норми суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин першої та другої статті 75 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим, вирішуючи питання про допустимість доказів, наданих позивачем у вигляді аудіозапису, на якому міститься нібито телефонна розмова позивача з працівником відділу кадрів ТОВ «Центральний ринок», суд враховує Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення частини 3 статті 62 Конституції України №12 - рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, в якому зазначено наступне.
Згідно з ч. 1, 2 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Стаття 31 Конституції України гарантує кожному таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть встановлюватися лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.
Розглядаючи справу, Конституційний суд узяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Системний аналіз положень Кодексу та Закону дає підстави стверджувати, що проведення оперативно-розшукових заходів або використання засобів для отримання фактичних даних повинно відбуватися виключно з дотриманням прав і свобод людини і громадянина, у передбачених законом випадках тау відповідному процесуальному порядку особами або підрозділами, які уповноважені здійснювати оперативно-розшукову діяльність.
Недотримання Конституції України та порушення особами, уповноваженими здійснювати оперативно-розшукову діяльність, вимог Кодексу, Закону, інших законів України при одержанні фактичних даних є підставою для визнання зібраних у такий спосіб доказів недопустимими.
Також Конституційний Суд України дійшов висновку, що здійснення не уповноваженими фізичними або юридичними особами на власний розсуд будь - яких заходів, які віднесені до оперативно-розшукової діяльності (мають ознаки оперативно-розшукової діяльності) порушує не лише законодавчі положення, а конституційні права і свободи людини і громадянина.
Враховуючи вищенаведене, те, що законодавством не передбачено проведення, без попередження про здійснення запису телефонної розмови, аудіофіксування телефонних розмов, то такий аудіозапис не можна вважати таким, що отриманий в передбаченому законом процесуальному порядку.
Як наслідок цього, суд не має процесуальної можливості встановити, дослідити і перевірити, хто і коли здійснював цей аудіозапис, голоси яких осіб (дикторів) на ньому зафіксовано, чи не вносилися до нього будь-які зміни.
Здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до прояву особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи.
Проте, позивачем не надано суду доказів попередження та отримання згоди працівника відділу кадрів ТОВ «Центральний ринок» на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у нього законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що наданий позивачем звукозапис розмови, є недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України.
З огляду на викладене, вказаний запис розмови відповідно судом до уваги не береться як недопустимий доказ.
При цьому, факт направлення позивачем до центру зайнятості заяви від 22.02.2022р., в якому вона зазначила, що не відмовляється від роботи прибиральником, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки питання готовності працівника приступити до підходящої роботи вирішується у день до його явки до потенційного роботодавця із зазначенням в ту дату відповіді про прийняте рішення у відповідній графі корінця направлення на працевлаштування, який після його заповнення уповноваженою особою роботодавця повертається до центру зайнятості, який його видав.
Згідно з пунктом 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу) №792 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). №792) особа, яка шукає роботу і подала заяву про надання статусу безробітного, зобов`язана подати кар`єрному раднику не пізніше сьомого календарного дня з дня отримання направлення на працевлаштування письмову відповідь роботодавця про працевлаштування або відмову у працевлаштуванні. За наявності технічної можливості роботодавець може надати центру зайнятості відповідь про працевлаштування або відмову у працевлаштуванні засобами електронної комунікації з використанням кваліфікованого електронного підпису відповідно до вимог законодавства у сфері електронних документів, електронного документообігу та електронних довірчих послуг.
Направлення самим безробітним до центру зайнятості заяв про готовність працевлаштуватися до конкретного роботодавця цим Порядком не передбачено.
Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.
Підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України у цій справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова