Справа № 280/9920/21
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року Справа № 280/9920/21 СН/280/11/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Мінаєвої К.В.,

за участю секретаря судового засідання Федорчука Є.В.,

представника позивача Димитрашка Д.В.,

представника відповідача Гришун О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.04.2018 № , № , № .

В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням доводів уточненої позовної заяви) зазначено, що позивачу було донараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та застосуванням штрафу за неподання податкової декларації про доходи та майновий стан за 2016 рік внаслідок отримання, за позицією податкового органу, додаткового блага у розмірі 1968143,81 грн за результатами анулювання (прощення) боргу Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі Банк, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18 вересня 2008 року (далі Кредитний договір). Зауважено, що податковий орган порушив вимоги пункту 42.2 статті 42, статті 79 Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині надіслання наказу про проведення документальної позапланової перевірки. Оскільки відповідний наказ не був вручений позивачу, останній вважав перевірку, проведену на його підставі, незаконною.

По суті виявлених порушень позивач зазначив, що банк не повідомляв його про необхідність сплати будь-яких податків чи зборів. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 у справі № 2-10590/2010 було достроково стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу за Кредитним договором на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 648636,34 грн (основна сума боргу 602033,56 грн, проценти 30382,88 грн, пеня 16219,90 грн). Водночас, згідно з актом перевірки контролюючий орган нараховував податок на доходи фізичних осіб та військовий збір виходячи із анульованого (прощеного) боргу у розмірі 1 968 143,81 грн. З 23.04.2021 до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України Законом України від 13.04.2021 № 1383-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» (далі Закон № 1383-IX) внесено зміни, відповідно до яких не вважається додатковим благом сума прощеного (анульованого) основного боргу платника податків за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості. Позивач вважає, що внесені зміни є такими, що пом`якшують відповідальність (обов`язок) платника податків, тому у спірному випадку застосовними є положення статті 58 Конституції України. Більш того, за правилами підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України додатковим благом вважається лише та основна сума боргу (кредиту), що була прощена (анульована) кредитором за його самостійним рішенням до закінчення строку позовної давності. У спірній ситуації Банк ще 30.06.2010 направив позивачу вимогу про дострокове повернення заборгованості, а в подальшому у справі № 2-10590/2010 суд задовольнив вимоги про дострокове стягнення боргу з позивача за Кредитним договором. Враховуючи норми статей 256, 257, 260, 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач вважає, що Банк анулював заборгованість за Кредитним договором після спливу строку позовної давності.

ІІ. Виклад позицій учасників справи.

01.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву (із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.04.2025), в якому представник відповідача зазначає, що сума прощеної за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008 заборгованості складає 1968143,81 грн, що є основною сумою боргу (неповернутого кредиту). Посилаючись на висновки Верховного Суду по справах №826/12872/21 та №160/8319/20, зауважує, що сума коштів, анульована банком за самостійним рішенням та включена до податкового розрахунку за ф. 1-ДФ, є додатковим благом позивача, у зв`язку з чим у нього виник обов`язок нарахувати та сплатити з такої суми податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, а також подати до контролюючого органу відповідну декларацію. За обставинами розглядуваної справи позивачем було отримано дохід у сумі 1968143,81 грн, однак податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2016 рік не було подано та не задекларовано отриманий дохід. Щодо вирішення питання про строки позовної давності стосовно основної суми боргу, то відповідач стверджує, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Обставина пред`явлення боржнику вимоги про дострокове погашення боргу (кредиту) або пред`явлення позову Банком про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки змінює строк виконання основного зобов`язання, від якого починається перебіг строку загальної позовної давності тривалістю у три роки. Зазначаючи про направлення позивачу банківської вимоги від 30.06.2010 за вих.№12-21/11-1240 про дострокове погашення боргу, позивач таку не надає. Відповідач вважає, що строк позовної давності у цивільно-правових відносинах ОСОБА_1 та банку переривався: рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2012 у справі № 2-2192/2011 (звернуто стягнення на предмет іпотеки); заочним рішенням Ленінського районним судом м. Запоріжжя від 02.09.2014 у справі № 334/4726/14-ц (про виселення із квартири обтяженою іпотекою та зняття із реєстрації); Договором від 13.10.2016, припинено зобов`язання за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008 (яким боржник визнав свій борг перед банком). Отже, станом на дату прощення боргу 13.10.2016 строки позовної давності не минули. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

05.05.2025 судом отримано пояснення представника позивача, в яких зазначено, що 30.06.2010 у порядку досудового врегулювання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив ОСОБА_1 вимогу про повернення заборгованості по кредиту за вих.№312-21/11-1240 від 30.06.2010, відповідно до якої вимагалось погасити протягом 30 днів з дня її отримання загальної заборгованості за Кредитним Договором №14/17-37/1306-32 від 18.09.2008 в розмірі 79790,12 дол.США, що за курсом НБУ становить 630900,48 грн, тим самим Кредитор змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, тому строк повернення кредиту настав 01.08.2010, від якого почали відліковуватися строки позовної давності. Вважає, що строк, в який би могло відбутися прощення (анулювання) суми заборгованості за кредитним договором №14/17-37/1306/32 від 18.09.2008 і яке вважалось би додатковим благом, відповідно до положень ПК України, сплив 02.08.2013. Проте, до 02.08.2013, в межах трирічного строку позовної давності, банк не звернувся до позичальника з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, після чого зобов`язання перетворилося в натуральне. У спірній ситуації анулювання (прощення) заборгованості відбулося 13.10.2016 (укладення договору про припинення зобов`язань), тобто через три роки після закінчення строків позовної давності. Таким чином, оскільки прощення боргу відбулося поза межами позовної давності, прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень на підставі підпункту «д» підпункту 1642.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є незаконними з огляду на невідповідність умовам вказаної норми щодо додаткового блага.

26.05.2025 на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, в яких останній додатково зазначає, що судовими рішеннями Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 та від 25.01.2012 підтверджено факт зміни банком строків повернення кредиту, а отже і строків позовної давності. Апеляційне та касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду від 30.11.2010 не впливає на строки позовної давності, оскілки стосувалися лише вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи положення цивільного законодавства, факт зміни строків виконання зобов`язання, а саме на «01.08.2010 р.», строк позовної давності, в межах якого Банк мав право пред`являти позов про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 №14/17-37/1306-32, становив до 02.08.2013. Наголошує, що прощена сума заборгованості, в розумінні Податкового кодексу України, не може вважатися додатковим благом, оскільки анулювання (прощення) боргу відбулося після спливу позовної давності, а отже, податкові-повідомлення рішення, що є предметом оскарження в рамках даної справи є незаконними. Відтак, «анульована (прощена)» сума не може бути віднесена до загального річного оподатковуваного доходу платника податку.

16.06.2025 від АТ «Райффайзен Банк» судом отримано витребувані ухвалою суду від 08.05.2025: розрахунок заборгованості за кредитним договором з дати видачі кредиту до дати припинення зобов`язань 13.10.2016 або дати останньої транзакції (прощення, тощо); договір про припинення зобов`язань за кредитним договором від 13.10.2016, укладена між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ; документи, подані АТ «АТ Райффайзен Банк Аваль» до органів Державної податкової служби, які підтверджують факт прощення боргу ОСОБА_1

25.06.2025 судом отримано додаткові пояснення відповідача, в яких представник резюмує, що у цивільно-правових відносинах між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент прощення боргу не мало місце спливу строку позовної давності. По-перше, у відносинах між боржником ( ОСОБА_2 ) та кредитором ПАТ «Райффазен банк Аваль» мало місце порушення Позичальником ( ОСОБА_2 ) виконання ним кредитних зобов`язань, що впливає на порядок обрахунку строків позовної давності. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), а тому 31 жовтня 2016 р. (дата прощення боргу) і є датою, коли зобов`язання ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором припинилися. По-друге, ОСОБА_2 повинно було здійснюватись помісячне погашення сум за кредитом, що також має значення для визначення строків позовної давності. Позивачем неналежним чином виконувались зобов`язання за кредитним договором: невчасно та не в повному обсязі погашався кредит та відсотки за користування кредитом, у зв`язку із чим ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» було подано позовну заяву до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про звернення стягнення на майно в погашення заборгованості за кредитним договором. Твердження позивача про прощення боргу після закінчення строку позовної давності, який він рахує із моменту пред`явлення вимоги про прощення боргу повинно досліджуватися у сукупності із обставинами, які можуть свідчити про переривання такого строку. ОСОБА_2 виконав умови договору від 13.10.2016, а отже мав знати про настання для нього правових наслідків, які виникли після укладення цього договору, виконання умов договору має наслідком неможливості посилатися на сплив позовної давності після укладення такого договору, адже зобов`язання уже було виконано.

07.07.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, в який він звертає увагу, що податковий орган донарахував позивачу грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору саме на підставі підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, констатувавши порушення вказаної норми. Разом з тим, строк позовної давності за кредитом ОСОБА_1 розпочав перебіг з 01.08.2010, який обраховується від дати направлення банком вимоги № 12-21/11-1240 від 30.06.2010. (відповідно до підпунктів 9.1., 9.3. Кредитного договору) про погашення достроково всієї суми заборгованості за кредитом + 30 днів, тому з урахуванням статті 257 ЦК України строк позовної давності сплив 02.08.2013. Посилаючись на висновки Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 представник також зазначає про неправомірність нарахування банків платежів (процентів, пені, штрафних санкції тощо) по кредиту після 01.08.2010 (пред`явлення до ОСОБА_1 вимоги від 30.06.2010). Таким чином, сума анулювання (прощення) основної суми боргу за Кредитним договором у розмірі 1968 143,81 грн., є незаконною, оскільки сума боргу по кредиту в розмірі 648636,34 грн. була стягнута рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 року у справі № 2-10590/2010 і не могла банком збільшуватися.

07.07.2025 судом отримано додаткові пояснення ГУ ДПС у Запорізькій області, в яких представник додатково вказує у додатку 2 до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4, , заборгованість, за якою минув строк позовної давності у додатку 1-ДФ податкового розрахунку відображаються податковим агентом під ознакою доходу - «107», дохід у вигляді додаткового блага - під ознакою доходу «126». ПАТ «Райффайзен банк Аваль» при відображені суми виплачених доходів на користь ОСОБА_2 було чітко відображено про отримання останнім доходу за ознакою «126 додаткове благо», що було відображено банком у податковому розрахунку ф. 1-ДФ. Таке відображення доходу за ознакою «126» спростовує твердження позивача про прощення банком боргу після спливу позовної давності. Отримання позивачем доходу за ознакою «126» - додаткове благо є: відомості з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів») (довідка форми 1-ДФ); лист ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 13.06.2017 №16; Договір від 13.10.2016 про припинення зобов`язань за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008.

III. Процесуальні дії у справі.

Запорізький окружний адміністративний суд (головуючий суддя Сіпака А.В.) рішенням від 12.06.2023, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023, в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.04.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.06.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

16.04.2025 матеріали адміністративної справи № 280/9920/21 повернулись до Запорізького окружного адміністративного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2025 матеріали справи № 280/9920/21 передано на розгляд судді Мінаєвій К.В.

Ухвалою від 21.04.2025 суд прийняв справу до провадження; ухвалив розглядати її за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 08.05.2025.

Ухвалою від 08.05.2025 суд витребував у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» всі наявні документи щодо виконання кредитного договору від 18.09.2008 №14/17-37/1306-32, укладеного між кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та боржником ОСОБА_1 .

Ухвалою від 08.05.2025 суд зупинив провадження у справі до 26.06.2025. Протокольною ухвалою від 26.06.2025 суд поновив провадження у справі. Протокольною ухвалою від 26.06.2025 суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 08.07.2025 до 11:00. Протокольною ухвалою від 08.07.2025 суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 08.07.2025 до 12.00.

Ухвалою від 08.07.2025 суд продовжив строк підготовчого провадження в адміністративній справі на тридцять днів відповідно до частини четвертої статті 173 КАС України; відклав підготовче засідання на 08.09.2025.

Ухвалою від 08.09.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.09.2025. Протокольною ухвалою від 11.09.2025 суд оголосив перерву до 30.09.2025.

30.09.2025 у судовому засіданні оголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення суду.

Повне рішення у справі складено з урахуванням перебування судді у відпустці в період з 09.10.2025 по 10.10.2025.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

18.09.2008 між ОСОБА_1 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (Кредитор) укладено кредитний договір № 14/17-37/1306-32, відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику кредит за програмою «Житло в кредит на вторинному ринку» в сумі 66659,00 доларів США з процентною ставкою 13,85 % річних. Строк дії договору до 18 вересня 2028 року (а.с.29-37, т.1).

30.06.2010 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сформував вимогу про повернення заборгованості по кредиту за вих.№312-21/11-1240, якою від ОСОБА_1 вимагалось протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги погасити перед Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» загальну заборгованість по Кредитному договору №014/17-37/1306-32 від 18.09.2008 в розмірі 79790,12 дол.США, що за курсом НБУ становить 630900,48 грн (а.с.28-29, т.3).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.11.2010 у справі №2-10590/2010 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11.04.2011 заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.11.2010 скасовано та призначено до розгляду (а.с.31-33, т.3).

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25.01.2012 у справі №2-2192/2011 (провадження 2/814/192/2012), яке набрало законної сили 04.02.2012, позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, зокрема, вирішено:

звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №14/17-37/1306-32, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №4565, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,22 кв.м, житловою площею 26,57 кв.м, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. 18.09.2008 за реєстровим №4563, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за №3142106 від 18.09.2008 шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності;

за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у встановленому законом порядку задовольнити в повному обсязі вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №14/17-37/1306-32 від 18.09.2008 в сумі 1018823,95 грн (а.с.34-36, т.3).

13.10.2016 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір про припинення зобов`язань за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008 (далі Договір про припинення зобов`язань; а.с.38-40, т.1, а.с.3-4, т.2).

Відповідно до пункту 1 Договору про припинення зобов`язань сторони визнають і підтверджують, що розмір непогашеної Позичальником заборгованості за Кредитним договором станом на 13.10.2016 складає 138891,50 дол. США та пені 16796584,22 грн, що складає еквівалент 20381012,72 грн по офіційному курсу НБУ на дату укладення цього Договору (далі Боргові зобов`язання), в тому числі:

сума основного боргу (неповернутого кредиту) 76262,77 дол. США, що складає еквівалент 1 968143,81 гривень по офіційному курсу НБУ на дату укладення цього Договору;

проценти, нараховані за користування кредитом-62628,73 дол. США, що складає еквівалент 1616284,69 грн. по офіційному курсу НБУ на дату укладення цього Договору;

розрахована пеня за порушення строків повернення заборгованості за Кредитним договором 16796584,22 грн.

Згідно з пунктом 2 Договору в зв`язку із виконанням Позичальником умов Кредитора, Сторони домовились, що з 13.10.2016 Боргові зобов`язання за Кредитним договором припиняються внаслідок звільнення Кредитором Позичальника від сплати Боргових зобов`язань (прощення боргу), а Кредитний договір вважається розірваним. Сторони домовились вважати, що рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25.01.2012 у справі №2-2192/2011 про стягнення з Позичальника на користь Кредитора заборгованості за Кредитним договором вважається Позичальником виконаним, у зв`язку з чим Кредитор зобов`язується протягом 15-денного строку надати заяву до відділу Державної Виконавчої Служби про припинення виконавчого провадження.

Листом від 13.06.2017 №16 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомило ГУ ДФС у Запорізькій області про нарахування, зокрема, ОСОБА_1 доходу (основної суми боргу) в розмірі 1968143,81 грн у вигляді анулювання (прощення) заборгованості за кредитами. Прощення здійснювалось шляхом укладання договору про припинення зобов`язань за кредитним договором (а.с.105, т.1.).

На підставі наказу № 429 від 13.02.2018 посадові особи ГУ ДФС провели невиїзну позапланову документальну перевірку платника податків фізичної особи, який не є суб`єктом господарювання ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, достовірності нарахування та сплати податку і зборів з доходів фізичних осіб за ознакою доходу « 126» у 2016 році, за результатами якої складено акт № 179/08-01-13-05/ від 13.03.2018 (а.с.106-108, т.1).

Перевіркою встановлено порушення:

- підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167 ПК України, внаслідок чого було донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 354141,87 грн;

- підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, внаслідок чого було донараховано військовий збір за 2016 рік у розмірі 29511,82 грн;

- підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, підпунктів 179.1, 179.7 статті 179 ПК України, а саме: не надано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік.

Висновки контролюючого органу вмотивовано тим, що згідно з відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України у 2016 році ОСОБА_1 отримав дохід за ознакою 126 «Дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 розділу IV Кодексу) (підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 розділу IV Кодексу)» у розмірі 1 968 143,81 грн. Листом від 13 червня 2017 року № 16 ПАТ «Райффазен Банк Аваль» надало копію Договору про припинення зобов`язань, відповідно до якої встановлено Банк здійснив прощення (анулювання) основної заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1 968 143,81 грн. Також контролюючий орган встановив, що ОСОБА_1 не подав декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік.

На підставі висновків акта документальної позапланової невиїзної перевірки ГУ ДФС у Запорізькій області 27.04.2018 прийняло податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 442677,34 грн, з яких за податковим зобов`язанням 354141,87 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 88535,47 грн (а.с.112, т.1);

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 36889,78 грн, з яких за податковим зобов`язанням 29511,82 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 7377,96 грн (а.с.110, т.1);

- № , яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 170 грн за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік (а.с.111, т.1).

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 27.04.2018 №, № , № та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).

Підстави і порядок сплати податку на доходи фізичних осіб унормовані розділом IV «Податок на доходи фізичних осіб» ПК України. Відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України платниками податку, зокрема, є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з пунктом 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до підпунктів 1.1-1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються в порядку, встановленому розділом IV цього Кодексу, з урахуванням особливостей, визначених підрозділом 1 цього розділу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Стаття 164 ПК України визначає базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Так, відповідно до абзаців першого-другого пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Пункт 164.2 статті 164 ПК України деталізує види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків. В свою чергу, стаття 165 ПК України визначає види доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Отже, у фізичної особи платника податків виникає обов`язок сплатити податок на доходи фізичних осіб за наслідками отримання будь-якого виду доходу, що визначений пунктом 164.2 статті 164 ПК України. У разі отримання доходів, що не включені до бази оподаткування та окремий перелік яких наведено у статті 165 ПК України, підстави для сплати податку на доходи фізичних осіб відсутні.

Серед іншого, до доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, належить сума заборгованості платника податку за укладеним ним цивільно-правовим договором, за якою минув строк позовної давності та яка перевищує суму, що становить 50 відсотків місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, крім сум податкової заборгованості, за якими минув строк позовної давності згідно з розділом II цього Кодексу, що встановлює порядок стягнення заборгованості з податків, зборів і погашення податкового боргу (підпункт 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 ПК України).

Як вказав Верховний Суд у постанові від 08.04.2025 у даній справі, за загальним правилом лише із спливом строку позовної давності сума заборгованості, яка також повинна відповідати й іншим умовам, що встановлені підпунктом 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 ПК України, вважається доходом платника податків. Виключенням із цього правила є отримання доходу, отриманого платником податку у вигляді додаткового блага, у випадку, передбаченому підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, за правилами якого прощена (анульована) кредитором сума основної суми боргу (кредиту) платника податку належить до оподатковуваного доходу до спливу строку позовної давності щодо такої суми заборгованості.

У справі, що розглядається, податковий орган донарахував позивачу грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору саме на підставі приписів підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, констатувавши порушення вказаної норми.

Підпункт «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України встановлює, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

З аналізу наведеної норми слідує, що для включення на підставі підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України отриманого платником податків додаткового блага до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу необхідним є дотримання сукупності наступних умов:

- кредитор анулював саме основну суму боргу (кредиту);

- рішення кредитора про анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту) є самостійним та не пов`язане із процедурою банкрутства;

- рішення про анулювання (прощення) боргу (кредиту) прийняте до закінчення строку позовної давності;

- сума анульованого (прощеного) боргу (кредиту) перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року;

- кредитор повідомив платника податку боржника про прощення (анулювання) боргу та включення суми прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду шляхом (1) направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення, (2) укладення відповідного договору, (3) надання повідомлення боржнику під підпис особисто.

Отже, однією із обов`язкових умов для застосування положень підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є анулювання (прощення) кредитором основної суми боргу (кредиту) платнику податків до закінчення строку позовної давності. У свою чергу, сплив означеного строку перетворює суму заборгованості платника податків перед кредитором на безнадійну (підпункт «а» підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України), з огляду на що законодавець відносить таку суму заборгованості до оподатковуваного доходу платника податків вже на підставі іншої норми підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Переглядаючи під час попереднього судового рішення судів першої та другої інстанції Верховний суд визначив, що ключовими питаннями під час касаційного перегляду справи є:

- обставини, які свідчать про закінчення строку позовної давності у кредитних правовідносинах, та їх вплив на застосування підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України у випадку прощення (анулювання) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, основної суми боргу (кредиту) платника податку;

- можливість застосування підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України в редакції Закону № 1383-IX до правовідносин, які виникли до 23 квітня 2021 року (дата набрання чинності указаним Законом).

Щодо першого ключового питання Верховний Суд вказав, що у цій справі позивач не заперечує факт анулювання (прощення) основної суми боргу в розмірі 1 968 143,81 грн. За позицією ОСОБА_3 , Договір про припинення зобов`язань, за змістом якого Банк анулював йому основну заборгованість за Кредитним договором, укладено після закінчення строку позовної давності щодо основного зобов`язання, який почав спливати через тридцять днів після направлення Банком вимоги про дострокове погашення кредиту ще в червні 2010 року. Про те, що строк виконання зобов`язань за Кредитним договором вже настав, свідчить звернення Банку із позовом до позивача, який було задоволено відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2010 року у справі № 2-10590/2010. За таких обставин анульована (прощена) сума не може бути віднесена до загального річного оподатковуваного доходу платника податку, оскільки не відповідає вимогам підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Натомість, податковий орган вважає, що строк позовної давності станом на час анулювання (прощення) Банком ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 1 968 143,81 грн не сплинув, оскільки з укладенням Договору про припинення зобов`язань перебіг вказаного строку було перервано. Крім того, сторони погодили, що датою остаточного погашення кредиту за Кредитним договором є 18 вересня 2028 року.

Отже, істотними для вирішення цього спору є обставини щодо початку та закінчення строку позовної давності щодо основної суми боргу (кредиту) платника податку, який було прощено (анульовано) кредитором.

Вирішуючи питання щодо наявності / відсутності підстав вважати, що строк позовної давності щодо основної суми боргу (кредиту) закінчився, суд касаційної інстанції вважав за необхідне врахувати наступне нормативно-правове регулювання цього питання і судову практику.

Стаття 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Стаття 264 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частини перша, друга статті 1054 ЦК України встановлюють, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За результатами аналізу приписів статей 1050, 1054 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц дійшла висновку, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Отже, обставина пред`явлення боржнику вимоги про дострокове погашення боргу (кредиту) або пред`явлення позову Банком про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки змінює строк виконання основного зобов`язання, від якого починається перебіг строку загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Правові проблеми, пов`язані із застосуванням статті 264 ЦК України, яка врегульовує питання переривання перебігу позовної давності, також були предметом неодноразового розгляду Верховним Судом України та Верховним Судом.

Так, у постанові від 29.03.2017 у справі № 6-1996цс16 Верховний Суд України вказав, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

З тлумачення норми частини першої статті 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 у справі № 161/15679/15-ц.

У постанові від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтримала висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (action in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (action in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки.

На підставі наведеного Верховний Суд, сформулював наступний правовий висновок. Для нарахування платнику податків податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору на підставі підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України необхідно, щоб анулювання (прощення) кредитором основної суми боргу (кредиту) платника податку відбулось до закінчення строку позовної давності щодо такої заборгованості. Після спливу строку позовної давності така сума заборгованості може належати до бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на підставі підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

З метою встановлення обставин того, чи закінчився строк позовної давності щодо основної суми боргу (кредиту) на час її анулювання (прощення), необхідно з`ясувати: коли розпочав перебіг строк позовної давності; чи мали місце обставини, що свідчать про зупинення чи переривання перебігу позовної давності.

У справі, що розглядається, позивач доводив суду, що анулювання (прощення) основної суми боргу за Кредитним договором у розмірі 1 968 143,81 грн відбулось поза межами строку позовної давності.

З матеріалів справи встановлено, що Кредитний договір між Банком і ОСОБА_3 було укладено 18 вересня 2008 року із вказівкою, що датою остаточного погашення кредиту є 18 вересня 2028 року. У пункті 9.1 Кредитного договору (том 1, а.с.29-37) сторони передбачили, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором Кредитор має право вимагати дострокового погашення Кредиту Позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти за Кредитом (в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього Договору.

Суд касаційної інстанції наголосив, що з`ясування обставин пред`явлення / непред`явлення Банком позивачу дострокової вимоги про погашення боргу (кредиту) має визначальне значення при вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності. Колегія суддів визнала передчасним висновок суду першої інстанції, що датою остаточного погашення кредиту є 18 вересня 2028 року.

Щодо обставини направлення Банком позивачу вимоги від 30 червня 2010 року про дострокове погашення боргу за Кредитним договором, то при новому розгляді справи позивачем до матеріалів справи надано вказану вимогу.

Так, судом встановлено, що 30.06.2010 у порядку досудового врегулювання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив ОСОБА_1 вимогу про повернення заборгованості по кредиту за вих.№312-21/11-1240 від 30.06.2010.

За змістом вказаної вимоги, ОСОБА_1 як позичальником, було порушено умови Кредитного Договору №14/17-37/1306-32 від 18.09.2008 р. в частині п.п. 7.2, щодо погашення кредиту та процентів ануїтентними платежами у валюті кредиту. Відповідно до п. 9.3. Договору, Позичальник зобов`язаний виконати вимогу Кредитора про дострокове погашення грошових зобов`язань за Кредитним договором протягом не більш ніж 30 календарних днів з моменту її пред`явлення. У разі невиконання Позичальником цієї вимоги, Кредитор має право звернути стягнення за Іпотечним договором...або вжити інші заходи для стягнення заборгованості Позичальника за Кредитним договором, які не суперечать чинному законодавству. В разі неприйнятrя відповідних заходів щодо погашення заборгованості протягом 30 днів Банк попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки, кошти, майно та майнові права.

Вимога виконана не була, внаслідок чого 29.09.2010 ПАТ «Райффазен Банк Аваль» звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №14/17-37/1306-32, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №4565, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у встановленому законом порядку задовільнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффазен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффазен Банк Аваль» в сумі 648636 грн. 34 коп.

Отже, судом встановлено, що позивачу банком була пред`явлена дострокова вимога про погашення боргу (кредиту).

Як вказав суд касаційної інстанції при розгляді даної справи, відповідно до усталеної практики Верховного Суду такі дії кредитора слід розцінювати як зміну умови основного зобов`язання, зокрема, щодо строку дії договору. При цьому рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно також засвідчує такі зміни. Поряд з цим переривання перебігу позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі. В разі, якщо строк виконання визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

У відповідності до частини першої статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що пред`явленням вимоги 30.06.2010 кредитор змінив строк виконання за кредитним договором, тому строк повернення кредиту настав 01.08.2010, а отже і змінився строк, від яких почався відлік позовної давності.

Суд також приймає посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 361/7076/19, в якій вказано, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18.

Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

В контексті наведеної постанови та висновку Верховного Суду у цій справі про дослідження змісту заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 у справі № 2-10590/2010, то засвідчена належним чином копія рішення була надана позивачем під час нового розгляду справи 05.05.2025.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 р. у справі 2-10590/10 позовні вимоги ПАТ «Райффазен Банк Аваль» та звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 14/17-37/1306-32, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2011 заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано.

25.01.2012 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2- 2192/11 було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 14/17- 37/1306-32 від 18.09.2008 р., а саме на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , для задоволення вимог Банку в повному обсязі в розмірі 1018823,95 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 04.02.2012 року.

Крім того, суд акцентує увагу, що 13.10.2016 між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Договір про припинення зобов`язань за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008. Пунктом 2 Договору про припинення зобов`язань за кредитним договором № 14/17- 37/1306-32 визначено, що у зв`язку із виконанням Позичальником ( ОСОБА_1 ) умов кредитора, сторони домовилися, що з 13 жовтня 2016 р. боргові зобов`язання за Кредитним договором припиняються внаслідок звільнення Кредитором Позичальника від сплати Боргових зобов`язань (прощення боргу), а кредитний договір вважається розірваним. Абзацом 2 п. 2 цього ж Договору, сторони домовилися вважати, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2012 р. у справі № 2- 2192/2011 про стягнення з позичальника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором вважається Позичальником виконаним, у зв`язку із чим Кредитор зобов`язується протягом 15-денного строку надати заяву до відділу Державної Виконавчої Служби про припинення виконавчого провадження.

Отже, у контексті питання строку позовної давності з огляду на вказані рішення суду та Договір про припинення зобов`язань за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008, суд вважає за необхідне відмітити, що поняття строку позовної давності розкривається через строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У даних правовідносинах таке звернення в межах строку позовної давності банком до суду відбулося 29.09.2010, суд задовольнив позов, захистив право. Відтак, банк реалізував своє право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому позовна давність переривається пред`явленням особою позову. Подальше врегулювання відбулося вже поза межами судового розгляду на добровільній основі у 2016 році.

Враховуючи наведене, прощена сума заборгованості, в розумінні Податкового кодексу України, не може вважатися додатковим благом згідно підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, оскільки анулювання (прощення) боргу відбулося поза межами строку позовної давності, а отже, податкові-повідомлення рішення, що оскаржуються позивачем підлягають скасуванню.

Щодо посилань відповідача на те, що інформація про отримання доходу за підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 розділу IV Кодексу була надана саме банком, суд зазначає, що дійсно відповідно до інформації відділу Державного реєстру ДФС України фізична особа ОСОБА_1 у 2016 р. отримав дохід у сумі 1968143,81 грн. від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 9 за ознакою доходу 126 «Дохід, отриманий платником податку, як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 розділу IV Кодексу) (підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 розділу IV Кодексу)». Вид доходу анулювання боргу за кредитним договором.

З метою підтвердження інформації, що відображена у відомостях з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, стосовно отримання ОСОБА_1 доходу у вигляді додаткового блага (ознака доходу 126) протягом 2016 року в сумі 1 968 143,81 грн, ГУ ДФС у Запорізькій області направлено лист від 31.05.2017 №727/10/08-28/13 на адресу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» листом від 13.06.2017 №16 надано підтвердження щодо прощення (анулювання) боргу ОСОБА_1 за кредитним договором на загальну суму 1 968 143,81 грн.

Водночас, саме з метою визначення податкових зобов`язань за отриманим доходом і була призначена перевірка позивача, яка передбачає прийняття рішення з урахуванням всіх істотних обставин, а не лише інформації від банку.

При цьому суд зауважує, що питання кваліфікації суми прощеного боргу відповідно до підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 ПК України, як суми заборгованості платника податку за укладеним ним цивільно-правовим договором, за якою минув строк позовної давності та яка перевищує суму, що становить 50 відсотків місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, крім сум податкової заборгованості, за якими минув строк позовної давності згідно з розділом ІІ цього Кодексу, що встановлює порядок стягнення заборгованості з податків, зборів і погашення податкового боргу, є повноваженням податкового органу під час проведення перевірки, та не досліджується судом під час розгляду даної справи.

Щодо другого ключового питання суд враховує висновок Верховного Суду у цій справі та зазначає, що позивач наполягав на необхідності застосування до спірних правовідносин підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України в редакції Закону №1383-IX, вважаючи, що скасування законодавцем податкового обов`язку із сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору у випадку прощення (анулювання) суми основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості слід розглядати як пом`якшення відповідальності (обов`язку) платника податків.

Натомість, відповідач, посилаючись на принцип незворотності дії законів у часі, що закріплений у статті 58 Конституції України, вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення таким суб`єктом.

Станом на час укладення Договору про припинення зобов`язань (13 жовтня 2016 року) та на час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень (27 квітня 2018 року) підпункт «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України встановлював, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Законом України від 13.04.2021 № 1383-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», який набрав чинності 23.04.2021, у підпункті 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України абзац перший підпункту «д» викладено в такій редакції:

«д) основної суми боргу (кредиту) платника податку (крім суми прощеного (анульованого) основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом».

Одночасно, підпункт 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України, яка встановлює перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, доповнено абзацом третім такого змісту:

«основна сума боргу (кредиту) платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності».

Таким чином, з 23 квітня 2021 року сума прощеного (анульованого) основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і, відповідно, не є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Отже, предметом правового регулювання Закону № 1383-IX було безпосередньо скасування податкового обов`язку в частині шляхом зміни бази оподаткування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 13.05.1997 № 1-зп у справі № 03/29-97 Конституційний Суд України висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 05.04.2001 у справі № 3-рп/2001 Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини вказав: «Спір щодо конституційності статті 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону Конституційний Суд України вирішує таким чином. Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом».

У постанові від 19.03.2019 у справі № 816/65/18 Верховний Суд зазначав, що відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Законом № 1383-IX не було ані введено нових видів відповідальності за порушення податкового законодавства, ані збільшено розмір відповідальності за несплату / несвоєчасне нарахування та сплату податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Вказаним Законом було змінено лише базу оподаткування указаним податком і збором. Внесення таких змін не можна вважати пом`якшенням чи скасуванням відповідальності особи.

Слід зазначити, що Закон № 1383-IX також не містить вказівки про надання його нормам зворотної дії в часі, а отже його дія не розповсюджується на період до набрання ним чинності.

Застосовуючи принцип незворотності дії нормативно-правового акта у часі, суд касаційної інстанції виснував, що внесення з 23 квітня 2021 року Законом № 1383-IX змін до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині визначення бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб не впливає на правомірність / неправомірність прийняття податкових повідомлень-рішень, прийнятих до внесення таких змін за результатами податкової перевірки за 2016 рік.

Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних повідомлень-рішень та задоволення позовних вимог.

VII. Розподіл судових витрат.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Квитанціями від 08.11.2021 №84641 та від 30.11.2021 №29226 підтверджується сплата позивачем судового збору на загальну суму 4797,37 грн, тому з урахуванням вимог статті 139 КАС України витрати на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 27 квітня 2018 року № , № , № .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4797,37 грн (чотири тисячі сімсот дев`яносто сім гривень 37 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Головне управління ДПС у Запорізькій області, місцезнаходження: просп.Соборний, буд. 166, м.Запоріжжя, 69107; код ЄДРПОУ ВП 44118663.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 13.10.2025.

Суддя К.В.Мінаєва