Справа № 320/12166/21
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року справа №320/12166/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Державної митної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Київської митниці Державної фіскальної служби, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Київської митниці Державної митної служби України (далі по тексту також відповідач, Київська митниця), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці ДФС від 30.08.2021 №12/0 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом Київської митниці ДФС;

- стягнути з Київської митниці ДМС на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення і до дня винесення судом рішення про поновлення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою від 04.07.2022 вирішено здійснити подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 03.10.2023 №949/0/15-23 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

За результатами повторного автоматизованого розподілу 01.11.2023 суддею для розгляду даної справи визначено Дудіна С.О.

Проте, матеріали адміністративної справи не були передані судді Дудіну С.О. для розгляду справи.

28.03.2024 суддею Київського окружного адміністративного суду Дудіним С. О. було складено службову записку на ім`я керівника апарату Київського окружного адміністративного суду з проханням вжити заходи для пошуку та передачі матеріалів адміністративної справи №320/12166/21.

10.07.2025 в.о. начальника Відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) Староста Інною на ім`я в.о. керівника апарату суду подано службову записку про вирішення питання щодо можливості відновлення частини втрачених матеріалів справи №320/12166/21, оскільки під час перевірки не було виявлено матеріалів цієї адміністративної справи.

10.07.2025 в.о. керівника апарату суду була складена службова записка, адресована судді Київського окружного адміністративного суду Дудіну С. О., з проханням вирішити питання щодо можливості відновлення втраченого провадження, оскільки матеріали адміністративної справи №320/12166/21 не були виявлені.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 відкрито провадження з відновлення втраченого судового провадження в адміністративній справі №320/12166/21 та вирішено здійснювати відновлення втраченого судового провадження за ініціативою суду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.09.2025 відновлено втрачене судове провадження в адміністративній справі №320/12166/21 та вирішено вважати відновленими такі матеріали справи: позовна заява; протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями про визначення судді Журавля В.О. головуючим суддею; ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі від 06.10.2021 (суддя Журавель В.О.); супровідний лист від 06.10.2021 про направлення ухвали про відкриття провадження у справі; повістки про виклик до суду від 06.10.2021; клопотання позивача про долучення доказів від 26.10.2021; відзив на позовну заяву від 03.11.2021; повістки про виклик від 05.11.2021; протокол судового засідання від 05.11.2021; довідка про доставку судового рішення електронною поштою від 23.11.2021; повістки про виклик до суду від 08.12.2021; протокол судового засідання від 08.12.2021; відповідь на відзив на позовну заяву від 19.11.2021; заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву від 02.12.2021; службовий документ від 21.02.2022; повістки про виклик до суду від 21.02.2022; службовий документ від 16.03.2022; повістки про виклик від 14.04.2022; довідка про доставку судового рішення електронною поштою від 03.05.2022; повістки про виклик від 23.05.2022; протокол судового засідання від 23.05.2022; довідка про доставку судового рішення електронною поштою від 01.06.2022; службова записка про вручення повістки від 01.06.2022; телефонограма від 01.06.2022; протокол судового засідання від 04.07.2022; пояснення відповідача від 01.07.2022.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 адміністративну справу прийнято до провадження для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомила, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 було реорганізовано територіальні органи ДФС шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Держмитслужби за переліком згідно з додатком №2. У трудовій книжці позивача було також зазначено про реорганізацію Київської митниці ДФС шляхом приєднання до Київської митниці Держмитслужби на підставі постанови КМУ від 02.10.2019 №585. Водночас, відповідно до листа Київської митниці Держмитслужби від 19.12.2019 було зазначено звільнити працівників Київської митниці ДФС в порядку переведення до Київської митниці Держмитслужби. Позивач зазначила, що їй було запропоновано посаду головного державного інспектора сектору управління персоналом №1 (у м. Бориспіль) управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу. Однак, позивач стверджує, що її під розпис не було ознайомлено із означеною посадою та не було вказівки писати заяву про переведення. 31.08.2021 позивача було повідомлено про наявність відносно неї наказу про звільнення, в якому зазначено підставою попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 01.02.2021, лист Київської митниці від 13.08.2021.

Позивач стверджує, що з попередженням про наступне вивільнення її ніхто не ознайомлював. Крім того, позивач наголошує що у постановах Кабінету Міністрів України зазначено про проведення реорганізаційних заходів, а не про скорочення чисельності штату.

Також позивач зазначає, що в порушення положень Закону України «Про державну службу» їй не було запропоновано іншу посаду та не надано інформації про відсутність чи наявність посад, на які вона могла б бути переведена.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що звільнення працівників Київської митниці ДФС здійснювалось в порядку переведення до Київської митниці Держмитслужби відповідно до пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідач пояснив, що 19.12.2019 до Київської митниці ДФС надійшов лист від Київської митниці Держмитслужби щодо переведення посадових осіб Київської митниці ДФС до Київської митниці Держмитслужби, у тому числі і працівників відділу по роботі з персоналом, в якому працювала позивач. Позивачу було запропоновано посаду головного державного інспектора сектору управління персоналом №1 (у м. Бориспіль) управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу. Відповідач зазначив, що згідно пояснень посадової особи, яка перебувала на посаді начальника відділу по роботі з персоналом, позивачу було повідомлено про можливість переведення до Київської митниці Держмитслужби та запропоновано рівнозначну посаду. Проте, позивач з незрозумілих підстав не подала заяву на переведення. Оскільки від позивача не надійшло заяви про переведення, спірним наказом її було звільнено у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

Відповідач наголошує на тому, що твердження позивача щодо неотримання нею попередження не відповідають дійсності, оскільки згідно пояснень члена комісії з реорганізації Київської митниці ДФС з кадрових питань, у лютому 2021 року ним було ознайомлено, зокрема і позивача шляхом особистого вручення попередження про наступне вивільнення у службовому кабінеті №103. Про те, що позивач знала про наступне вивільнення, на думку відповідача, свідчить також власноручно зроблений нею підпис про її звільнення наступного змісту: «...попередження не мало жодних пропозицій...».

На думку відповідача, внаслідок реорганізації ДФС України шляхом поділу, Київська митниця ДФС вправі була ініціювати припинення державної служби з підпорядкованими службовцями, зокрема і з позивачем, у разі обрання серед інших такої підстави для припинення відносин державної служби.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що нею не заперечується пропозиція рівнозначної посади з подальшим написанням заяви на переведення, яку подано ОСОБА_3 та яка була залишена без реагування. Проте, після направлення головою комісії з реорганізації Київської митниці ДФС листа «Щодо реорганізаційних заходів» на ім`я начальника Київської митниці про необхідність розгляду питання щодо працевлаштування осіб в Київській митниці з метою завершення реорганізаційних заходів з наданням списку працівників Київської митниці ДФС станом на 09.07.2021, від відповідача жодних пропозицій не надійшло, крім зазначення, що Київська митниця не є правонаступником Київської митниці Держмитслужби.

Означені обставини, на думку позивача, свідчать про вжиття головою комісії з реорганізації заходів щодо переведення працівників, проте, відповідачем означені обставини проігноровано, що свідчить про відсутність підстав вважати запропонованою позивачу рівнозначної посади.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких зазначено, що з приводу доводів позивача щодо написання нею заяви на переведення було опитано начальника відділу по роботі з персоналом Київської митниці ДФС ОСОБА_3 , який пояснив, що по усім заявам працівників щодо їх звільнення в порядку переведення до інших організацій без виключення, які надходили до кадрового підрозділу в період реорганізації Київської митниці ДФС, були видані накази. За той час, коли ОСОБА_1 перебувала у штаті Київської митниці ДФС стосовно неї щодо переводу до Київської митниці Держмитслужби офіційно надходив лише один лист. Проте, ОСОБА_3 невідомо чи писала позивач заяву на переведення. ОСОБА_3 пояснив, що жодної заяви щодо звільнення позивача в порядку переведення йому не було надано.

Враховуючи означені обставини, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 21.10.2010 працювала у Київській обласній митниці Держмитслужби, реорганізованій шляхом приєднання до Київської митниці Міністерства доходів і зборів України, яка в подальшому реорганізована шляхом приєднання до Київської митниці ДФС.

29 лютого 2016 року позивач переведена на посаду головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» прийнято рішення реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби за переліком згідно з додатком 2.

Означеною постановою, зокрема, створено як юридичні особи публічного права територіальні органи Держмитслужби, у тому числі і Київську митницю Держмитслужби шляхом реорганізації Житомирської митниці ДФС, Київської митниці ДФС, Київської міської митниці ДФС та Черкаської митниці ДФС.

Наказом ДФС України від 25.11.2019 №30-рг з метою реалізації пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» розпочато реорганізацію митниць ДФС, утворено комісії з реорганізації митниць ДФС та затверджено їх голів згідно з додатком.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1217-р «Питання Державної митної служби» погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Таким чином, з 08.12.2019 розпочала свою діяльність Київська митниця Держмитслужби.

Листом від 19.12.2019 №78-12/1-7/345 «Про переведення працівників митниці» Київська митниця Держмитслужби звернулась до Київської митниці ДФС з проханням звільнити працівників Київської митниці ДФС згідно додатку 1 до цього листа (зокрема і позивача) в порядку переведення до Київської митниці Держмитслужби відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» та пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України. Для організації та упорядкування процесу призначення на посади, віднесені до номенклатури посад начальника Київської митниці Держмитслужби, надано перелік документів, які потрібно при прийомі на роботу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» реорганізовано територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком шляхом їх приєднання до Державної митної служби.

Установлено, зокрема, що територіальні органи Державної митної служби, що реорганізуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною митною службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень і функцій територіальних органів, що реорганізуються. Таке рішення приймається Державною митною службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної митної служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структури, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;

Листом від 09.07.2021 №106/4/10-70-04-46 Київська митниця ДФС звернулась до в.о. начальника Київської митниці про завершення виконання Плану заходів з реорганізації митниці, затвердженого наказом №285 від 26.11.2019 (зі змінами). Одночасно повідомлено, що процедура реорганізації митниці не завершена у зв`язку з наявністю в штаті митниці посадових осіб, які не проведені (звільнені) у встановленому законом порядку. На підставі викладеного та з метою завершення реорганізаційних заходів і дотримання законодавства про працю Київська митниця ДФС просить розглянути питання щодо працевлаштування осіб, зокрема і позивача, в Київській митниці.

Листом Київської митниці Держмитслужби від 26.08.2021 №49/46 за результатами розгляду листа Київської митниці ДФС від 09.07.2021 №106/4/10-70-04-46 щодо працевлаштування посадових осіб зазначено, що Київська митниця не є правонаступником Київської митниці Держмитслужби.

Наказом Київської митниці ДФС від 30.08.2021 №12-о відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №585 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», наказу ДФС України від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» припинено державну службу та звільнено з 31.08.2021 ОСОБА_1 , головного інспектора відділу по роботі з персоналом, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою зазначено попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 01.02.2021, лист Київської митниці від 13.08.2021 №7.18-1/12/7/3728.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу, позивач звернулася з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі по тексту також Закон №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX (далі по тексту також - Закон №117-ІХ)) у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону) (у редакції, викладеній згідно із Законом №117-ІХ, яка діяла на дату початку процедури переведення працівників Київської митниці ДФС відповідно до листа Київської митниці Держмитслужби від 19.12.2019 №78-12/1-7/345).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, викладеній у Законі №440-ІХ, який прийнятий 14.01.2020 і набрав чинності 13.02.2020) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Водночас не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (частина четверта статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, викладеній у Законі №440-ІХ).

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, викладеній у Законі України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-ІХ (далі по тексту також - Закон №1285-ІХ), який набрав чинності 06.03.2021) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача наказом від 30.08.2021 №12-о із займаної посади у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Судом встановлено, що позивач була звільнена внаслідок реорганізації Київської митниці ДФС приєднання до Київської митниці Держмитслужби.

Особливістю спірних правовідносин є те, що за період реорганізації ДФС/Держмитслужби і їхніх територіальних органів, у тому числі Київської митниці ДФС шляхом приєднання до Київської митниці Держмитслужби, норми Закону №889-VIII та КЗпП України зазнали суттєвих змін, які змінили порядок вивільнення державних службовців.

Так, Законом №1285-ІХ, який набрав чинності 06.03.2021, законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII і виклав частину третю цього Закону у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Таким чином, у спірних правовідносинах має місце ситуація, за якої на момент початку реорганізації Київської митниці ДФС чинною була редакція частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, яка передбачала право (а не обов`язок) роботодавця пропонувати працівникові іншу посаду, а на момент звільнення позивача редакція указаної статті зазнала змін, й встановила обов`язок для роботодавця пропонувати рівнозначну посаду, тобто включила в себе певну гарантію трудових прав державного службовця.

Після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті, включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Отож суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Враховується і переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

У контексті вказаних змін щодо питання застосування редакції частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суд зазначає, що Верховний Суд, зокрема у постановах від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, від 22.12.2022 у справі № 640/17678/21, від 11.05.2023 у справі №380/9574/21 вже вирішував питання застосування статті 87 Закону № 889-VIII у згаданому контексті.

Так, Верховний Суд у справі №640/17678/21 констатував, що регулювання процесу реорганізації ДФС України було суперечливим і непослідовним; на дату набрання чинності Законом №1285-ІХ (06.03.2021) процес реорганізації ДФС України ще тривав й остаточного рішення щодо подальшого проходження позивачем публічної служби в митних органах не було; указаний Закон прийнятий пізніше Закону №440-ІХ (14.01.2020) і не містить приписів, які б наділяли цей Закон зворотною дією/силою, як і не містить приписів щодо застосування статті 87, а саме її частини третьої, у редакції, викладеній згідно із Законом №440-ІХ, до правовідносин, які виникли чи існували до прийняття та/чи набрання чинності Законом №1285-ІХ (тобто приписів, які б наділяли Закон №440-ІХ ультраактивною дією); пам`ятаючи у цьому зв`язку презумпцію про пряму дію закону в часі, застосовувати, на думку Суду, за описаної ситуації необхідно статтю 87 Закону №1285-ІХ, у редакції того закону, який в часі прийнятий пізніше і, відповідно, регулював правовідносини, з яких виник спір.

Отже, у вказаній постанові Верховний Суд підсумував, що законом, який належить застосовувати до спірних правовідносин, є Закон №1285-ІХ, який в часі ухвалений пізніше й набрав чинності задовго (за три місяці) до звільнення позивача, відповідно до спірного наказу. Очевидно, що частина третя статті 87 Закону №889-VIII у чинній редакції (відповідно до Закону №1285-ІХ) передбачає для позивача як державного службовця певні гарантії при звільненні з публічної служби у порівнянні з тим, як була викладена частина третя статті 87 Закону № 889-VIII у попередній редакції.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №380/10238/21.

Тобто, законодавцем імперативно закріплено за суб`єктом призначення або керівником державної служби обов`язок попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд констатує відсутність у ній доказів на підтвердження ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

При цьому, суд наголошує на ненаданні відповідачем жодних доказів на підтвердження наявності такого попередження про наступне вивільнення позивача, оформленого належним чином та наданого позивачу для ознайомлення.

Судом не приймаються до уваги долучені відповідачем до матеріалів справи пояснення члена комісії з реорганізації Київської митниці ДФС ОСОБА_3 щодо ознайомлення у лютому 2021 року 5 посадових осіб Київської митниці ДФС з попередженнями про наступне вивільнення від 01.02.2021, зокрема, вручення ОСОБА_1 особисто у кабінеті попередження про наступне вивільнення у службовому кабінеті №103 як такі, що не підтверджені документально.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, яка закріплює принцип допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, у контексті спірних правовідносин допустимим доказом, який підтверджує факт ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, є відповідний письмовий документ (попередження з доказом доведення його до відома позивача), а не пояснення члена комісії з реорганізації Київської митниці ДФС ОСОБА_3 . Наявність такого доказу відповідачем суду не доведена.

Посилання відповідача у відзиві на те, що про отримання позивачем попередження про наступне вивільнення свідчить також власноручно зроблений нею запис на наказі про її звільнення наступного змісту: «...попередження не мало жодних пропозицій...» не нівелює обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби попередити державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у законодавчо визначеній формі.

Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку про порушення відповідачем порядку попередження позивача про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Як наголосив Верховний Суд у постановах від 16.02.2022 у справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20, №380/4357/20, від 07.07.2022 у справі №380/3754/20, від 28.07.2022 у справі №380/6958/20 та інших, правовідносини щодо звільнення між роботодавцем і працівником, зокрема у разі реорганізації підприємства, виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належним чином оформленого попередження про наступне вивільнення позивача та доказів ознайомлення ОСОБА_1 з таким попередженням, а також позицію Верховного Суду щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Закону №1285-ІХ, ухваленого пізніше у часі та такого, що набрав чинності задовго до дати звільнення позивача та передбачає для нього як державного службовця певні гарантії при звільненні з публічної служби у порівнянні з тим, як була викладена частина третя статті 87 Закону № 889-VIII у попередній редакції, суд дійшов висновку про застосовність до спірних відносин положень Закону № 889-VIII в редакції змін, внесених Законом №1285-ІХ, зокрема, щодо обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей з урахуванням переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю.

Верховний Суд у постановах від 11.03.2020 року у справі № 813/1220/16, від 09.07.2020 року у справі № 809/2894/13-а наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав наведені вимоги КЗпП України, якщо працівнику запропоновано наявну на підприємстві роботу (посаду), тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється.

Тобто, законодавчо задекларовано дві імперативні норми при звільненні із займаної посади у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, а саме: власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу; роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи і які може виконувати працівник, і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які були в юридичної особи упродовж періоду від вручення працівнику письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення. І лише після того, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови від переведення на запропоновану посаду, державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання позивачу на ознайомлення пропозицій щодо наявності всіх вакантних рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей протягом періоду з початку реорганізації Київської митниці ДФС і до дати звільнення позивача.

При цьому, доводи відповідача щодо обізнаності позивача із загальноприйнятою процедурою звільнення з посад Київської митниці ДФС шляхом переведення до Київської митниці Держмитслужби не нівелюють покладеного на нього обов`язку виконання положень законодавства щодо надання на ознайомлення пропозицій про наявність всіх вакантних рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей протягом періоду з початку реорганізації Київської митниці ДФС і до дати звільнення позивача.

Таким чином, ураховуючи, що відповідач не попередив позивача про наступне звільнення, не запропонував їй всіх вакантних посад, суд дійшов висновку про недотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 .

Враховуючи означені обставини, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування спірного наказу підлягають задоволенню як такі, що підтверджені документально та нормативно.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Водночас Верховний Суд України в постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12 дійшов висновку, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом Київської митниці ДФС з 01.09.2021, тобто, з дня, наступного за днем звільнення із займаної посади.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №711/8138/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85679198) зазначила, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту також - Порядок №100), цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.

Враховуючи вищевказані норми та приймаючи до уваги те, що позивача було звільнено з посади з 31.08.2021, при обчисленні середньоденної заробітної плати слід враховувати заробітну плату позивача за червень та липень 2021 року (два місяці, що передують звільненню).

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про заробітну плату від 04.10.2021 №15 середньоденна заробітна плата становить 426,79 грн ((8911,17 грн + 9014,07 грн) / 42).

При обчисленні кількості робочих днів суд враховує, що відповідно до пункту 2 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

У свою чергу, частиною шостою статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24.03.2022) визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".

Таким чином, починаючи з 24.03.2022 не застосовуються, зокрема, такі норми:

- ч. 3 ст. 67 КЗпП України (у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого);

- ст. 73 КЗпП України (святкові і неробочі дні).

Отже, з 24.03.2022 при розрахунку кількості робочих днів враховуються усі дні з понеділка по п`ятницю включно.

Період вимушеного прогулу позивачки - з 01.09.2021 (наступний робочий день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) по 13.10.2025 (день постановлення рішення у цій справі).

З урахуванням наведеного, кількість робочих днів за період з 01.09.2021 по 13.10.2025 становить 1068 днів (2021 рік - 86 днів; 2022 рік - 257 днів; 2023 рік - 260 днів; 2024 рік - 262 дня; 2025 рік - 203 дня).

З урахуванням цього, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2021 по 13.10.2025 у розмірі 455811,72 грн (426,79 грн х 1068 днів).

Отже, всебічно та в повному обсязі розглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:

- поновлення позивача на посаді головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом Київської митниці ДФС з 01.09.2021;

- стягнення з відповідача на користь позивачки суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці ДФС від 30.08.2021 №12-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом Київської митниці ДФС з 01.09.2021.

4. Стягнути з Київської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2021 по 13.10.2025 у сумі 455811,72 грн (чотириста п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот одинадцять гривень 72 коп.).

5. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом Київської митниці ДФС з 01.09.2021.

6. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Київської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.