Справа № 520/21032/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

13.10.2025 р. справа №520/21032/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період січень 2022р.-квітень 2022р., січень 2025р.-травень 2025р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі - 2.102,00грн.; 2) зобов"язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період 01.01.2022р.-30.04.2022р., 02.01.2025р.-08.05.2025р. (по день звільнення у відставку) на підставі ч.ч.2, 3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", виходячи із базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2022р. - "2.481,00грн." та на 01.01.2025р. - "3.028,00грн." з урахуванням виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків (обов`язкових платежів).

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що унаслідок вчинення суб`єктами владних повноважень протиправних управлінських волевиявлень у сфері оплати праці професійного судді утворився борг із суддівської винагороди за період за період січень 2022р.-квітень 2022р., січень 2025р.-травень 2025р., який підлягає присудженню на користь публічного службовця у судовому порядку.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що у спірних правовідносинах відповідачем - органом публічної адміністрації не вчинялось бездіяльності, адже управлінське волевиявлення з приводу фінансового забезпечення суддів Холодногірського районного суду м. Харкова в частині виплати суддівської винагороди здійснювалось за документами фінансового характеру, складеними Головою Ленінського районного суду м. Харкова та Головою Холодногірського районного суду м. Харкова та у межах бюджетних асигнувань, виділених Державною судовою адміністрацією України, дії відповідача - Територіального управління з приводу обчислення розміру суддівської винагороди із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. не суперечать приписам чинного акту права - ст.7 Закону № 3460-IX, ст. 7 № 4059-IX а тому законних підстав для реалізації свободи адміністративного розсуду і вчинення інших дій - обчислення розміру суддівської винагороди із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі на 01.01.2022, 01.01.2025 відповідач - Територіальне управління не мав.

Суд, вивчив доводи усіх процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок із збору доказів, з`ясував обставини фактичної дійсності, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, всебічно перевірив доводи сторін добутими доказами, проаналізував зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник у спірних правовідносинах проходив безперервну публічну службу на посаді судді Ленінського (Холодногірського) районного суду м. Харкова.

У спірних правовідносинах Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області вчинялись управлінські волевиявлення з приводу оплати праці (служби) заявника як професійного судді у спосіб обчислення суддівської винагороди із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".

Доказів про те, що ДСА України у розпорядження відповідача виділялись обсяги асигнувань для проведення на користь заявника платежів понад ці обчислення матеріали справи не містять.

Згідно з наявними у справі доказами (розрахункові листи заявника за січень-квітень 2022р. та січень-квітень 2025р.) оклад заявника за посадою судді Ленінського (Холодногірського) районного суду м. Харкова за 2022 рік та за 2025 рік був обчислений у розмірі 30 прожиткових мінімумів 63.060,00 - грн. (тобто був обчислений із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.").

Між тим, із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи "2.481,00грн." розмір окладу заявника за посадою судді Ленінського (Холодногірського) районного суду м. Харкова з 01.01.2022р. має дорівнювати 74.430,00грн; із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи "3.028,00грн." розмір окладу заявника за посадою судді Ленінського (Холодногірського) районного суду м. Харкова з 01.01.2025р. має дорівнювати - 90.840,00грн.

На вимогу суду суб`єктами владних повноважень не подано витребуваних судом об`єктивних даних стосовно обчислення різниці між розміром реально отриманої заявником у спірних правовідносинах суддівської винагороди (обчисленої із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб - "2.102,00грн.") та розміром суддівської винагороди, обчисленої із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб « 2.481,00 грн» та « 3.028,00грн.»

Тому у даному конкретному випадку суд вважає за можливе керуватись правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

При цьому, з огляду на відсутність будь-яких заперечень суб`єкта владних повноважень з даного приводу відносно обставин оплати часу тимчасової непрацездатності судді суд вважає за необхідне віддати пріоритет у застосуванні положенням ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (як спеціальної норми матеріального права) над приписами ч.3 ст.17 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України від 21.09.2022р. №2620-ІХ та ч.3 ст.24 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції до внесення змін Законом України від 21.09.2022р. №2620-ІХ.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінських волевиявлень суб`єкта владних повноважень з приводу повноти оплати праці публічного службовця, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Згідно з ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У розумінні ч.1 ст.126 та ст.130 Конституції України умови виплати та розмір суддівської винагороди є невід`ємним елементом незалежності судді.

Спеціальним законом з питання визначення суддівської винагороди є Закон України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. №1402-VIII), ч.1 ст.135 якого передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, за правилами ч.2 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Як то указано у ч.4 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Згідно з ч.5 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Окрім того, згідно з ч.1 ст.136 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Суд відмічає, що правова категорія "прожитковий мінімум" та правила застосування цієї правової категорії сформульовані законодавцем у положеннях Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум".

Так, за визначенням ст.1 Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно з ст.2 Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум прожитковий мінімум застосовується, зокрема, для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Положеннями Закону України від 15.07.1999р. №966-ХІV "Про прожитковий мінімум" не передбачено можливості запровадження одразу декількох різновидів категорії "прожитковий мінімум" за критерієм професійної діяльності найманого працівника - публічного службовця.

Проте, у період часу 01.01.2022р.-30.04.2022р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 Закону України №1928-IX від 02.12.2021 р. "Про Державний бюджет України на 2022 рік" з однієї сторони та між абз.5 №1928-IX від 02.12.2021 р. "Про Державний бюджет України на 2022 рік" з іншої сторони в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." замість використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.481,00грн.".

У період часу 02.01.2025р.-08.05.2025р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з однієї сторони та між абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з іншої сторони в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." замість використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "3.028,00грн.".

Під час розгляду спорів аналогічної правової природи окружним адміністративним судом застосовувалась правова позиція, згідно з якою спеціальними нормами права у межах подібних правовідносин є приписи ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII і норми відповідного акту законодавства з приводу Державного бюджету України в частині затвердження показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не норми відповідного акту законодавства з приводу Державного бюджету України в частині затвердження показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Однак, згідно правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025р. у справі №240/9028/24: "104. Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

105. Водночас законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

106. Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.".

З метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2025р. у справі № 240/9028/24 зробила правовий висновок, що починаючи з 2021 у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положення абз.5 ст.7 Закону України №1928-IX від 02.12.2021 р. "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" наразі неконституційними не визнані.

Як то указано у ч.6 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З обсягу добутих у справі доказів окружний адміністративний суд не знаходить об"єктивних даних для неврахування у межах спірних правовідносин правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025р. у справі № 240/9028/24.

Відтак, у межах спірних правовідносин відсутні правові підстави для визнання неправомірними фактично вчинених суб"єктами владних повноважень управлінських волевиявлень з приводу обчислення суддівської винагороди та виділення обсягів фінансування для виплати суддівської винагороди відповідно до абз.5 ст.7 Закону України №1928-IX від 02.12.2021 р. "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік".

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - поза будь-яким розумним сумнівом, у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - баланс вірогідностей.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. по справі №520/6006/21: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей (balance of probabilities)" або "перевага доказів (preponderance of the evidence)"; "наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence)"; "поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt)" та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію поза розумним сумнівом; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі № 756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального права викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що матеріали справи не містять доказів не дотримання суб"єктом владних повноважень у спірних правовідносинах ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України під час застосування абз.5 ст.7 Закону України №1928-IX від 02.12.2021 р. "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та абз.5 ст.7 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік", позаяк обставини спірних правовідносин були з"ясовані суб"єктом владних повноважень із достатньою повнотою, зміст належної норми матеріального права був витлумачений правильно, управлінського волевиявлення, котре б порушувало права (інтереси) заявника чи погіршувало правове становище заявника (з урахуванням правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025р. у справі № 240/9028/24) не вчинено.

Відтак, за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки - не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Тож позов належить залишити без задоволення через недоведеність факту існування у заявника у даному конкретному випадку порушеного права (ущемленого інтересу).

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми для з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права, оцінки дійсних обставин спору та доводів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко