Справа № 520/22814/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 р. Справа № 520/22814/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 03.03.25 по справі № 520/22814/24

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 , апелянт), в якій просила:

- визнати протиправну бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати їй компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати грошового забезпечення з 01.02.2020 по дату здійснення виплати (12.06.2024);

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати належного грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по дату здійснення виплати (12.06.2024).

03.03.2025 рішенням Харківського окружного адміністративного суду позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за період з 01.02.2020 по 12.06.2024 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі-Закон №2050-ІІІ) та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (далі-Порядок №159).

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 01.02.2020 по 12.06.2024 відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159 у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі №520/10335/23.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що грошове забезпечення позивачці за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в/ч НОМЕР_1 було нараховано та виплачено. Проте позивачка, не погодившись із його розміром, звернулась до суду з позовом про виплату належного їй грошового забезпечення.

Таким чином, на думку апелянта, мова йдеться не про компенсацію позивачці втрати частини доходів, нарахованих громадянину роботодавцем, а про компенсацію втрати частини доходів, які підлягали виплаті позивачці на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду за період з 01.02.2020 по 15.02.2022, тобто посилання на ст. 2 Закону №2050-ІІІ є безпідставним.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивачка, ОСОБА_2 , проходила військову службу у складі в/ч НОМЕР_1 .

15.02.2022 наказом командира в/ч НОМЕР_1 №43 (по стройовій частині) молодшого сержанта ОСОБА_3 , командира відділення охорони та оборони взводу охорони та оборони роти охорони та оборони батальйону охорони, звільнену наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.01.2022 №2-РС з військової служби у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати такою, що справи та посаду здала 15 лютого 2022 року. З 15.02.2022 ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.9).

02.10.2023 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/10335/23, яке набрало законної сили 24.01.2024 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити з 01.02.2020 по 31.12.2020 перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_3 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі-Постанова №704), з врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020 для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, із урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити 01.01.2021 по 31.12.2021 перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_3 відповідно до Постанови №704, з врахуванням розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, із урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити з 01.01.2022 по 15.02.2022 перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_3 відповідно до Постанови №704, із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2022 для обчислення посадового окладу та окладу за званням, із урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 , отриманих у 2020 та 2021 та 2022 роках, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022, із урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 вихідної допомоги при звільненні у 2022 році із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2022, із урахуванням раніше виплачених сум.

12.06.2024, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі №520/10335/23 на банківський рахунок позивачки відповідачем зараховано кошти у розмірі 100513,81 грн.

Разом з тим, позивачці не було нараховано та виплачено компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення з 01.02.2020 по 12.06.2024 (дату здійснення виплати), позивачка звернулась із цим позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.02.2020 по 12.06.2024 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати належного їй грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та вихідної допомоги при звільненні на виконання судового рішення у справі №520/10335/23.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом №2050-ІІІ та Порядком №159.

Відповідно до ст.1 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян та інші.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

За змістом ст.ст.3,4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пункти 1,2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Колегія суддів зазначає, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати (грошового забезпечення), індексації грошових доходів громадян, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення)). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до ст.6 Закону №2050-ІІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Враховуючи наведене вище, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Крім того, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-58цс11, справі №21-2003а16, про це зазначено Верховним Судом у справах №336/4675/17, №523/1124/17, №521/940/17, №240/11882/19, №280/8933/24.

Таким чином, у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику грошового забезпечення , така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому донарахування належних громадянину сум компенсації втрати доходів має здійснюватися до дня фактичної виплати заборгованості, щодо якої порушені строки виплати.

Згідно зі ст.7 Закону №2050-ІІІ, пункту 8 Порядку №159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі №520/10335/23, 12.06.2024 відповідачем нараховано та виплачено позивачці заборгованість із грошового забезпечення у розмірі 100 513,81 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 13.06.2024 (а.с.6), та не заперечувалось відповідачем.

При цьому, під час виплати заборгованості з грошового забезпечення станом на 12.06.2024 відповідачем не вирішено питання щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі 560/8194/20 від 02 квітня 2024 року, серед іншого, дійшов висновку про те, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-III не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акту індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Згідно з висновками судової палати зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-III, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно з Законом №2050-III і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, необхідно розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Враховуючи наявність факту невиплати позивачці грошового забезпечення у повному обсязі з 01.02.2020, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення з 01.02.2020 до дня фактичної виплати заборгованості із грошового забезпечення - 12.06.2024.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.03.2023 у справі № 120/9475/21-а, а також правовій позиції Верховного Суду у зразковій справі, викладеній у постанові від 11.04.2025 у справі №280/8933/24.

Доводи апелянта на безпідставність посилання судом першої інстанції на ст. 2 Закону №2050-ІІІ, оскільки мова йде не про компенсацію позивачу втрати частини доходів нарахованих громадянину роботодавцем, а про компенсацію втрати частини доходів які підлягали виплаті на підставі рішення суду по справі за період з 01.02.2020 по 15.02.2022 колегія суддів вважає такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, оскільки зазначеним судовим рішенням було поновлено право позивачки на отримання грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, вихідної допомоги при звільненні у 2022 році в належному розмірі.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 311, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 3 березня 2025 року по справі № 520/22814/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін