Справа № 200/4931/25
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року справа №200/4931/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року у справі № 200/4931/25 (головуючий І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві від 05.05.2025 року № 97 Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно зі ст.86 Закону України Про прокуратуру № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві призначити ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років з 28 квітня 2025 року на підставі ст. 86 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, зарахувавши, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину строку навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті з 01.09.1996 по 30.06.2000 та виплати заборгованість по пенсії; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 05.05.2025 року № 97 йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України Про прокуратуру, а також не зараховано до страхового стажу на прокурорських посадах половину періоду навчання у ВНЗ згідно диплому, оскільки не підтверджено навчання у юридичному вузі.

Отже, позивач не згоден із даним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року у справі № 200/4931/25 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві від 05.05.2025 року № 97 Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно зі ст.86 Закону України Про прокуратуру № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві призначити ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років з 28.04.2025 року на підставі ст. 86 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, зарахувавши, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину строку навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті з 01.09.1996 по 30.06.2000. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Позивач - ОСОБА_1 , 28.04.2025 звернувся до відділу обслуговування громадян №22 (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII.

Заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 05.05.2025 року № 97 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII.

Зазначено, що згідно наданих документів про стаж роботи на посадах прокурорів враховано повністю та складає 23 роки 3 місяці 25 днів, за вислугу років - 23 роки 4 місяці 11 днів.

До стажу за вислугу років не врахована половина періоду навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті, оскільки відсутня інформації про навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

ОСОБА_1 закінчив Макіївський економіко-гуманітарний інститут і отримав вищу освіту за спеціальністю Право та здобув кваліфікацію бакалавр, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 від 10.07.2000, що також підтверджено довідкою Закладу вищої освіти Донбаська аграрна академія від 17.06.2025 №01/788.

До страхового стажу на прокурорських посадах не зараховано половину періоду навчання у ВНЗ згідно диплому, оскільки не підтверджено навчання у юридичному вузі.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 Ясинський з 18.12.2001 по теперішній час працює в органах прокуратури Донецької області.

Отже, спірним питаннями даної справи є законність відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії та правильність обрахуванням його стажу та правомірність не зарахування періоду навчання.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 1 Закону України Про пенсійне забезпечення № 1788-XII від 05.11.1991 року передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України від 09.07.2003 року № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування(далі - Закон №1058-IV).

Абзацом 22статті 1 Закону № 1058-IVвизначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 5ст. 45 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пенсійне забезпечення прокурорів та працівників прокуратури визначено в Законі України Про прокуратуру від 14.10.2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 року (далі - Закон № 1697).

Згідно ч. 1ст. 86 ЗУ Про прокуратуру, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України Про прокуратуру, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим закономбуло присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Згідно частини 13 статті 86 Закону України № 1697, пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Згідно з довідкою Донецької обласної прокуратури від 23.04.2025 року № 07-4658 вн-25, ОСОБА_1 має стаж роботи в органах прокуратури станом на 23.04.2025 року - 23 роки 04 місяці 06 днів.

Судом встановлено, що відповідно до спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 05.05.2025 №97 позивачу був зарахований стаж роботи на прокурорських посадах 23 роки 3 місяців 25 день, спірних питань, будь-яких заперечень з цього приводу зі сторони позивача у його адміністративному позові зазначено не було, як і будь-яких спірних питань, заперечень з боку відповідача щодо періодів роботи позивача на прокурорських посадах та належним чином відображених у його трудовій книжці теж не було зазначено у відзиві на позовну заяву.

Зі спірного рішення слідує, що відповідачем позивачу до його стажу для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України Про прокуратуру, не зараховано половину строку навчання за спеціальністю Право денної форми навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті з 01.09.1996 по 30.06.2000.

Відповідач зазначив у своєму рішенні, що до періодів стажу на прокурорських посадах не зараховано половину строку навчання у Макіївському економіко-гуманітарному інституті, оскільки відсутня інформація про навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач не врахував до стажу роботи позивача за вислугу років половину строку його навчання, що складає 1 рік 11 місяців 00 днів від 3 роки 10 місяців 00 днів (період навчання позивача), тільки через те, що у довідці, диплому та додатку до диплому не було зазначено, що позивач навчався на економіко-правовому факультеті, в даному випадку суд вважає, що при розгляді заяви про призначення пенсії позивачу на підставі поданих документів відповідач формально розглянув подану заяву та наявні докази, що підтверджували отримання позивачем саме кваліфікації бакалавра, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач навчався та закінчив у 2000 році Макіївський економіко-гуманітарний інститут і отримав базову вищу освіту за спеціальністю Право та здобув кваліфікацію бакалавр, що підтверджується безпосередньо наявною копією диплома серії НОМЕР_1 від 10.07.2000.

Відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 далі (Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції, заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Суд зауважує, що після закінчення навчання та отримання відповідного диплому позивач був призначений на посаду слідчого прокуратури Межівського району Прокуратури Дніпропетровської області відповідно до наказу № 929 від 04.01.2001 року, що належним чином відображено у трудовій книжці під номером 3.

Відповідно до ст. 46 Закону України Про прокуратуру 1789-XII (у редакції чинній на момент призначення позивача на посаду помічника прокурора), прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і моральні якості.

Вищенаведене підтверджує факт навчання на юридичному факультеті позивача та отримання ним кваліфікації бакалавр, без наявності якої працевлаштування в органах прокуратури та тим більше займання посади прокурора було б неможливе.

Відповідно до висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі № 464/7474/16-а, - Аналіз норм частини 6 ст. 86 Закону № 1697-VII дає підстави для висновку, що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти. Тобто, час роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вказаної вислуги років.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові 17.05.2016 року (справа № 552/4716/13-а).

Також, у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 року (справа № 344/11838/14-а) також викладена правова позиція, відповідно до якої до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Згідно з абзацом 5 п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України Про вищу освіту, вища освіта - сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти.

Відповідно до пункту 2 частини 1статті 28 Закону України Про вищу освіту, в Україні діють заклади вищої освіти таких типів, зокрема:

університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність;

академія, інститут - галузевий (профільний, технологічний, технічний, педагогічний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність, пов`язану з наданням вищої освіти на першому і другому рівнях за однією чи кількома галузями знань, може здійснювати підготовку на третьому і вищому науковому рівнях вищої освіти за певними спеціальностями, проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Відповідно до ч.1ст. 49 Закону України Про вищу освіту, особа має право здобувати вищу освіту в різних формах або поєднувати їх.

Основними формами здобуття вищої освіти є: інституційна (очна (денна, вечірня), заочна, дистанційна, мережева); дуальна.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2ст. 61 Закону України Про вищу освіту, особами, які навчаються у закладах вищої освіти, є:

1) здобувачі вищої освіти;

2) інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти.

Здобувачами вищої освіти є, зокрема, студент - особа, зарахована до закладу вищої освіти з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра.

Із змісту наведених правових норм слідує, що університет та академія є вищими навчальними закладами, основними структурними підрозділами яких є факультет і кафедра. У вищих навчальних закладах здійснюється підготовка фахівців з вищою освітою.

Згідно із п. д ч. 3ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення, до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Крім того, суд зазначає, що на теперішній час в Україні не існує закону про правничу (юридичну) освіту або іншого спеціального закону, який би врегульовував суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації права особи на правничу (юридичну) освіту як передумови до юридичної професії. Разом з тим, виключно законами України визначаються вимоги до осіб, які можуть обіймати посади, пов`язані зі здійсненням правничої (юридичної) професійної діяльності, зокрема, й посади прокурора. Однією з умов для зайняття посади прокурора є саме наявність юридичної освіти. Наявність відповідної освіти у позивача підтверджується дипломом позивача, де у графі спеціальність міститься запис Правознавство.

Законодавець, закріплюючи у Законі України Про прокуратуру приписи щодо навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання керувався саме кінцевою метою - отримання освіти правознавця (юриста).

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач здобув саме юридичну освіту, а тому слід зарахувати до його стажу, що дає право на отримання пенсії за вислугу років відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII половину строку навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті денної форми навчання за спеціальністю Право.

Враховуючи вищенаведене, а також наявність у позивача стажу роботи в органах прокуратури 23 роки 03 місяців 25 днів, що не заперечується відповідачем та зазначено у спірному рішенні від 05.05.2025 та зарахування до цього стажу половини строку навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті за спеціальністю Право з 01.09.1996 по 30.06.2000, позивач має необхідний стаж, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону № 1697-VII.

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Враховуючи вищевикладене, а також встановлені фактичні обставини справи, у взаємозв`язку із приписами чинного законодавства, суд доходить висновку про протиправність невмотивованого спірного рішення, та як наслідок його скасування.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту свого порушеного права шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 року у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення ефективного правосуддя та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном ефективне правосуддя, що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зазначені висновки також відповідають позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 18.10.2018 року у справах № 822/584/18, №806/1316/18, від 23.11.2018 року у справі № 826/8844/16 та від 20.12.2018 року у справі № 524/3878/16-а.

Водночас у постанові від 11.02.2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства(Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти Українивід 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч. 2ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексув межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головним управління Пенсійного фонду України в м.Києві протиправно не зараховано половину строку навчання ОСОБА_1 в Макіївському економіко-гуманітарному інституті з 01.09.1996 по 30.06.2000, а отже й рішення 05 травня 2025 року № 97 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити та виплатити заборгованість ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII, починаючи з 28.04.2025, судом першої інстанції зазначено наступне.

По-перше, як вбачається з матеріалів справи спірне рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності приймало Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку № 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про наступне: сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10); виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Отже, оскільки пенсійна справа опрацьовувалась за принципом екстериторіальності спеціалістом саме Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, то й виконувати рішення суду щодо призначення пенсії повинен саме цей пенсійний територіальний орган.

Враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, а також те, що підчас розгляду адміністративного спору судом встановлено дотримання позивачем необхідних умов для призначення пенсії за віком, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 05.05.2025 про відмову у призначенні пенсії позивачу за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону України Про прокуратуру № 1697-VII та як наслідок скасувати це рішення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII, починаючи з 28.04.2025, зарахувавши до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугою років, половину строку навчання в Макіївському економіко-гуманітарному інституті з 01.09.1996 по 30.06.2000.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року у справі № 200/4931/25 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року у справі № 200/4931/25 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв