Справа № 480/4347/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 р. Справа № 480/4347/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2025, головуючий суддя І інстанції: А.І. Сидорук, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 18.02.25 по справі № 480/4347/24

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор"

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор", в якій просив суд:

- визнати протиправними дії або бездіяльність працівників ДУ ''Сумський слідчий ізолятор''; притягнути до адміністративної відповідальності відповідно до вимог ч.7 ст.212-3 КУпАП;

- зобов`язати відповідача не вчиняти відповідних дій. Крім того, позивачі у позові зазначали (заявили про відшкодування одразу), про компенсацію моральної шкоди у розмірі 2000 грн за кожен день позбавлення прогулянки.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що відповідач незаконно позбавив позивача щоденної прогулянки 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024. Вказана бездіяльність є протиправною. Також цим позивачу було заподіяно моральну та матеріальну шкоду. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 року позов ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення шкоди задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" щодо не проведення ОСОБА_1 щоденних прогулянок 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1 , є ув`язненим, який 29.02.2024 утримувався СІЗО, а саме у камері № 66, а 12.04.2024 та 07.05.2024 - у камері № 71. Вказане не заперечується сторонами.

Згідно з графіком виводу спецконтингенту на прогулянку на лютий 2024 року згідно ізоляції, для камери № 66 передбачена 29.02.2024 щоденна прогулянка з 9 год. до 10 год.

Згідно з графіком виводу спецконтингенту на прогулянку на квітень 2024 року згідно ізоляції, для камери № 71 передбачена 12.04.2024щоденна прогулянка з 9 год. до 10 год.

Згідно з графіком виводу спецконтингенту на прогулянку на травень 2024 року згідно ізоляції, для камери № 71 передбачена 07.05.2024 щоденна прогулянка з 11 год. до 12 год. Копії вказаних вище графіків надані відповідачем (а.с.40-48).

Позивач стверджує, що 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024 його протиправно позбавили щоденної прогулянки. Зазначене порушило його законні права та завдало моральної шкоди. Тому він звернувся до суду з даним позовом.

Отже, основним питанням по даній справі є те, чи повинен був відповідач 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024 вивести позивача на щоденну прогулянку та чи були вчинені ним такі дії.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо не проведення позивачу щоденних прогулянок 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024 не спростована відповідачем та не відповідає критеріям правомірності, які встановлені нормою ч.2 ст.2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Частиною 1 ст.9 Закону України ''Про попереднє ув`язнення'' № 3352-XII передбачено, що особи, взяті під варту, мають право на щоденну прогулянку тривалістю одна година. Аналогічне положення закріплено у п.1 глави 4 розділу І Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби № 1769/5.

Для проведення прогулянок ув`язнених на території режимної зони або на даху будинку режимного корпусу розташовуються прогулянкові дворики. Прогулянкові дворики слід обладнувати так, щоб нічого не перешкоджало природному освітленню, а також козирком для захисту від атмосферних опадів (п.3 глави 2 розділу ІІІ Правил).

Відповідно до глави 9 розділу ІV Правил № 1769/5 ув`язнені, у тому числі поміщені в карцер чи дисциплінарний ізолятор, переведені до приміщення камерного типу (одиночної камери), мають право на щоденну прогулянку тривалістю не менше однієї години. Тривалість прогулянки адміністрація СІЗО може зменшувати на прохання ув`язнених у разі несприятливих погодних умов, а також у разі виникнення надзвичайних обставин.

Прогулянка проводиться згідно з графіком, затвердженим начальником СІЗО, на території відповідно обладнаних двориків.

У разі відмови ув`язнених від прогулянки вони залишаються в камері під постійним наглядом персоналу СІЗО.

Ув`язнених і засуджених виводять на прогулянку покамерно - одночасно всі з однієї камери. Ув`язнені і засуджені, яких виводять на прогулянку, повинні бути одягнені за сезоном. У разі порушення ув`язненими чи засудженими режиму під час перебування в прогулянкових двориках за рішенням начальника СІЗО, його заступника, а в разі їх відсутності - чергового помічника прогулянка припиняється для проведення перевірки.

Ув`язненим і засудженим надається щоденна прогулянка тривалістю одна година. У разі потреби на час виходу з приміщення видається верхній одяг (абзац 2 п.10 глави 7 розділу VІІІ Правил).

Згідно з Типовим розпорядком дня для засуджених і ув`язнених, які тримаються у СІЗО, за формою згідно додатку 11 Правил, у період з 9 год. до 18 год. передбачено час для проведення слідчих дій, побачень та прогулянки.

Отже, Законом України ''Про попереднє ув`язнення'' гарантовано ув`язненим право на щоденну прогулянку протягом однієї години. Законодавцем не позбавлено ув`язнених права на прогулянку у разі перебування їх на слідчих діях або не надано право не виводити на прогулянку в цей день взагалі. Така прогулянка може бути зменшена на прохання ув`язнених у разі несприятливих погодних умов, а також у разі виникнення надзвичайних обставин. Саме відповідачем повинні доводитись наявність вказаних обставин, чи факт відмови від прогулянки. Натомість підзаконним актом, а не Законом, який гарантує ув`язненим таке право, визначено, що щоденна прогулянка здійснюється одночасно зі всіма особами, які перебувають в одній камері.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2024 відповідачу було подано колективне звернення осіб, які утримувались у камері № 66 СІЗО, в тому числі підписане позивачем, в якому зазначено, що 29.02.2024 їх було незаконно позбавлено щоденної прогулянки, яка повинна була відбутися за графіком з 9 год. У зверненні, в тому числі позивач, просв надати відповідь, у зв`язку з чим він був позбавлений прогулянки, а також просив копії відео, які підтверджують або спростовують вищезазначені обставини.

Колегія суддів не бере до уваги, заяву ОСОБА_2 від 18.03.2024, яка підписана і позивачем, як доказ відкликання заявниками колективного звернення від 04.03.2024, оскільки хоча звернення містить 4 підписи заявників, у ньому зазначено виключно прохання ОСОБА_2 залишити всі його заяви та клопотання без розгляду, а не заяви та клопотання всіх 4 заявників, в тому числі позивача. Крім того, факт відмови від звернення не спростовує фактів, які повинен довести належними та допустимими доказами саме відповідач.

Також колегія суддів не приймає до уваги пояснення від 04.06.2024 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в яких зазначено про відмову всіх осіб, які перебували у камері № 66, в тому числі і позивача, від щоденної прогулянки 29.02.2024, у зв`язку з поганими погодними умовами. Вказані пояснення складені у червні 2024 року, фактично більше ніж через три місяці після події 29.02.2024. В той час, як позивачем і вказаними особами 04.03.2024 було написано звернення в якому зазначено, що прогулянка не відбулася. Крім того, надалі позивач все ж звернувся до суду для захисту своїх прав.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, що міститься у справі.

Слід звернути увагу, що позивач фактично перебував під контролем відповідача, а тому зміну пояснень у бік відмови від них і відповідні докази, колегія суддів не бере до уваги.

Відповідач належних та допустимих доказів відмови позивача від прогулянки 29.02.2024, в тому числі відеозапису відмови, доказів поганих погодних умов, тощо, не надав, в той час як, відповідно до ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, відповідач дійсно не довів факту гарантування позивачу права на щоденну прогулянку 29.02.2024, як і не довів факту відмови позивача від такої прогулянки, оскільки відповідачем не надано до суду відеозапису такої відмови або письмової відмови позивача, тощо, а надані відповідачем докази суд не враховуєз підстав, про які зазначено вище.

Сторонами не спростовуються факти того, що 12.04.2024 та 07.05.2024, в час щоденних прогулянок, затверджених графіком начальника слідчого ізолятора, позивач перебував за межами установи, а саме у зв`язку з перебуванням у Зарічному районному суді м. Суми.

Відповідач зазначає, що не може спрогнозувати всіх відлучень ув`язнених, а прогулянка відбувається покамерно та згідно графіку, а не індивідуально з кожною особою. Оскільки у вказаний графіком час для прогулянки 12.04.2024 та 07.05.2024 позивач не перебував у слідчому ізоляторі, то його правомірно не виводили на прогулянку.

Колегія суддів наголошує, що право на щоденну прогулянку встановлено законом. Вказаним Законом не передбачено право відповідача не наавати позивачу прогуляку протягом 1 години, у разі перебування ув`язненого у суді (участю у слідчих діях).

Тому відповідачем не доведено, що він не мав можливості реалізувати право позивача на прогулянку (наприклад шляхом складання окремого графіку прогулянок, його уточнення, організації індивідуальної чи групової прогулянки осіб, які були відсутні у СІЗО з причин які, не залежали від їх волі, у час, який відведений загальним графіком, тощо), оскільки саме на відповідача покладається обов`язок забезпечення прав ув`язнених та врегулювання вказаного питання, для гарантування прав людини, які передбачені Законом України "Про попередн`є ув`язнення", а вказаний Закон не передбачає права відповідача взагалі відмовити у наданні прогулянки протягом 1 години.

Отже, колегія суддів вважає, що бездіяльність відповідача щодо не проведення позивачу щоденних прогулянок 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024 не спростована відповідачем та не відповідає критеріям правомірності, які встановлені нормою ч.2 ст.2 КАС України.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначає, що оскільки йому було обмежено право на щоденну прогулянку у вказані вище дати, а він має захворювання, відповідно до висновку № 014473 і був обмежений до доступу до свіжого повітря, то це призвело до погіршення стану здоров`я, а саме печії в області шлунку, нудоти та підвищення артеріального тиску.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач у позові не зазначає яких саме збитків йому завдано та в чому це виражається. Тому колегія суддів розцінює зазначену позивачем компенсацію шкоди як 2000 грн за кожен день позбавлення прогулянки саме як моральну шкоду, оскільки, на переконання позивача, наслідком протиправної бездіяльності відповідача стало погіршення стану здоров`я.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до норми ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; або в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів звертає увагу, що для стягнення моральної шкоди необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення та підтверджуючі докази, які дають суду змогу оцінити рівень моральних страждань особи.

Так, протиправна поведінка завжди констатується судом у разі задоволення позову, а також діє презумпція вини. Тому питання питання наявності факту діяння (бездіяльності), а також вини у даному випадку не є спірним. Крім того, суд звертає увагу, що не буває "нешкідливих" порушень.

Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є правопорушення, то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, тощо.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Проте необхідно враховувати зміст, причини порушень, їх тривалість, наслідки, причинно-наслідковий звязок. Правомірність діяння і відсутність вини доводить відповідач, а наслідки і причинно-наслідковий зв`язок - позивач.

Слід зазначити, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Колегія суддів наголошує, що обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Тому наслідки і вплив діяння повинен доводитися позивачем та підтверджуватися відповідними доказами (лікарськими довідками, конкретними посиланнями на певні факти, які можна перевірити, скарги, звернення, тощо).

Наданий позивачем протокол дослідження № 014473 жодним чином не підтверджує факту завдання моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено, що 29.02.2024 та 12.04.2024 він звертався до відповідача, в тому числі просив викликати лікаря, який зафіксує певні скарги, які пов`язані із погіршенням стану здоров`я. Про вказані факти не свідчить і інформація, яка міститься у колективному зверненні. В той же час, позивач не стверджує, що йому не гарантували права скористатись можливістю виклику лікаря.

Отже, з наданих позивачем доказів неможливо встановити негативні наслідки для позивача, а саме у вигляді погіршення стану здоров`я після відсутності прогулянок протягом однієї години 29.02.2024 та 12.04.2024. Також не доведений причинно-наслідковий зв`язок, оскільки не можна говорити про зв`язок, якщо відсутні (не доведені) певні наслідки. Крім того, суд звертає увагу, що 12.04.2024 позивач все ж перебував на повітрі та в інших приміщеннях, з якими можна по`язати певні обставини (погіршення самопочуття), а не лише у камері, оскільки вказане відбувалось під час переміщення його з слідчого ізолятора до суду і назад.

Саме позивачем у позові було зроблено висновок, що відсутність 3 прогулянок протягом декількох місяців стали причиною погіршення стану здоров`я, хоча таке погіршення після вказаних фактів не зафіксовано, як і не стверджується про звернення до лікаря одразу після таких фактів. Суд ще раз звертає увагу, що проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Не підтверджує вказаних обставин і консультативне заключення від 07.06.2023 та магнітно-резонансна томографія, оскільки вказане стосується виявлених ознак остреохондрозу поперекового відділу хребта.

Наявна в матеріалах справи довідка лікаря ОСОБА_5 не підтверджує заподіяння позивачу моральних страждань у зв`язку з порушенням права позивача на прогулянку 29.02.2024, 12.04.2024 та 07.05.2024, оскільки в ній зазначено про скарги позивача на головний біль та здійснення контролю артеріального тиску 02.05.2024, що значно передує даті 07.05.2024, однак і значно віддалена від 12.04.2024. Не обґрунтовано і позивачем, як факт звернення до лікаря 02.05.2024 пов`язується з подіями 29.02.2024, 12.04.2024.

Натомість позивачем не спростовується, що в інші дні лютого - травня 2024 року, а ніж ті, які зазначено вище, позивача виводили на прогулянку. Крім того, при перевірці артеріального тиску 05.03.2024 лікарем було зазначено, що скарги відсутні.

Також колегія суддів ще раз звертає увагу, що з урахуванням наданих доказів не вбачається, що відповідач перешкоджав позивачу у фіксації певних фактів, поданні заяв та скарг, виклику лікаря, тощо.

Отже, матеріали справи не містяь доказів, з урахуванням зазначеного вище, а також обсягу та тривалості порушень, що доводять факт завдання моральної шкоди на суму 6000 грн (по 2000 грн за кожен з трьох днів), оскільки не доведено наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між діянням і наслідком, що є обов`язком позивача. Тому відсутній склад цивільного правопорушення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про недоведеність позивачем заподіяння йому моральної шкоди у сумі 2000 грн за кожен день позбавлення прогулянки. Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 року по справі № 480/4347/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 по справі № 480/4347/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін