Справа № 160/26037/24
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді: Тулянцевої І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, які полягають у відмові в прийнятті заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби прийняти заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію, за результатами розгляду якої прийняти відповідне рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 18.11.2020 року позивачем було укладено шлюб з громадянкою України та з 2021 року він проживає в Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання, строк дії якої було встановлено до 29.10.2022 р. Так, протягом 2022 - 2024 років позивач неодноразово звертався до територіальних центрів ДМС у Дніпропетровській області з питання видачі посвідки на проживання в Україні, проте йому у цьому було відмовлено з посиланням на необхідність особистої присутності дружини. Крім того, листом ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 26.08.2024 р., позивачеві було повідомлено, що правовими актами не визначено випадків, за яких під час подання документів на отримання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» до заяви не додаються оригінали документів, що засвідчують сімейні відносини з громадянином України, зокрема письмова згода кожного з подружжя на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених у статті 4-1 цього Закону, яка надається чоловіком або дружиною особи, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію. Однак, в зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну, позивач не має можливості виконати вимоги ст.9 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дружина зареєстрована в м. Херсон та на момент вторгнення перебувала на території, яка була окупована, та не мала можливості виїхати з окупації. Вказана обставина, на переконання позивача, є істотною, і не може позбавляти його права на звернення до ДМС із заявою про отримання дозволу на імміграцію, оскільки з незалежних від нього причин останній не можу забезпечити особисту присутність дружини в органах ДМС. З огляду не вищезазначене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання вимог ухвали суду від 07.10.2024 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_1 , 22.10.2024 року надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.
Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 18.11.2020 року Корабельним районним у місті Херсон відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), між громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
Крім того, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , виданою 01.11.2021 року, органом 6501, підстава видачі 04/14, з датою закінчення строку дії 29.10.2022 року.
14.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію (в довільній формі), до якої було долучено наступні документи: паспорт громадянина Узбекистану з перекладом (в 2-х примірниках), посвідка на тимчасове проживання в Україні, довідка про реєстрацію місця проживання, свідоцтво про шлюб, довідка про несудимість, довідка форми №100-2/о, копія фотокартки.
Вважаючи протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, щодо відмові в прийнятті заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), який у тому числі встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до ст. 1 Закону України ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону України ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Згідно з ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій, двадцятій і двадцять четвертій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання ( частина 3 статті 5 Закону України ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Статтею 5 частиною 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить, зокрема, в усіх інших випадках, визначених статтею 4 цього Закону, - відповідно до поданих документів, але не більш як на один рік.
Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 28.04.2018 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (надалі - Порядок №322).
Згідно з пунктом 1 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Згідно з п. 2, 3 Порядку № 322 посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто.
Відповідно до п. 4 Порядку № 322 посвідка видається строком на один рік.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері імміграції, визначається Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-ІІI (далі- Закон № 2491).
Положенням статті 1 Закону № 2491 визначено, що імміграція є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант -іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвол на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно до ст.3 Закону № 2491, правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі-іммігранти),поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначається Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983 (далі- Порядок №1983).
Пунктом 9 Порядку №1983 встановлено, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів:
до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію»;
до встановлення відомостей, що можуть бути підставою, для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України «Про імміграцію».
Інші центральні органи виконавчої влади відповідно до своєї компетенції у разі порушення клопотання про надання дозволу на імміграцію особам, імміграція яких становить державний інтерес, розглядають його у місячний термін і у разі позитивного висновку видають документ про підтримку такого клопотання.
Відповідно до вимог статті 9 цього Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.
Особи, зазначені у п. 2 ч. 1 цієї статті, які звертаються із заявою про надання дозволу на імміграцію і досягли 12 років, зобов`язані подати свої біометричні дані (від цифрований образ обличчя особи та від цифровані відбитки пальців рук), а особи, які досягли 14 років, - також відцифрований підпис особи.
У частині 5 ст. 9 Закону №2491-ІІІ наведено вичерпний перелік документів, які додаються разом із заявою про надання дозволу на імміграцію.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:
- дійсний паспортний документ іноземця або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство), або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія (копії) паспортного документа (паспортних документів), або копія рішення про визнання особою без громадянства в Україні;
- засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки з особистими даними паспортного документа (за наявності громадянства (підданства) кількох держав (множинного громадянства) - паспортних документів) іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства;
- три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;
- документ про місце проживання (в Україні та за кордоном). Документом про місце проживання на території України для осіб, які отримали посвідки на тимчасове проживання, є витяг з реєстру територіальної громади. Для осіб, які тимчасово на законних підставах перебувають на території України або подають заяву через дипломатичні представництва чи консульські установи України, таким документом є: документ про право власності або свідоцтво про державну реєстрацію права власності на житло (після пред`явлення повертається) та його копія, а в разі, коли житло не належить заявнику, - письмова згода власника (співвласника) такого житла засвідчена в установленому порядку. Якщо житло, яке надається іноземцеві та особі без громадянства для перебування, перебуває в державній або комунальній власності, замість документа про право власності подається документ, що підтверджує право приймаючої сторони на користування таким житлом (ордер, належним чином оформлений договір найму/оренди/піднайму тощо) (після пред`явлення повертається), та його копія, а також письмова згода на перебування іноземця та особи без громадянства всіх повнолітніх осіб, місце проживання яких зареєстровано/задекларовано в такому житлі;
- документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо);
- документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону).
Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;
- довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пункті 2 частини другої та пунктах 1, 3 і 6 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами ДМС і територіальними підрозділами ДМС шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах;- документ, що підтверджує сплату адміністративного або консульського збору, або документ про звільнення від його сплати.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначається Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 «Деякі питання у сфері імміграції» із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 58 від 19.01.2024 (далі - Порядок провадження).
Відповідно до вимог пункту 10 Порядку провадження заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особисто або через законного представника до територіальних органів ДМС або територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Працівник територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС під час прийняття документів від іноземця або особи без громадянства, або від законного представника перевіряє повноту поданих документів, зазначених у статті 9 Закону України «Про імміграцію» та пункті 11 Порядку провадження, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві про надання дозволу на імміграцію.
У разі відповідності поданих документів вимогам статті 9 Закону України «Про імміграцію» та пункту 11 Порядку провадження працівник територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС з використанням електронних підписів, що базуються на кваліфікованих сертифікатах відкритого ключа, та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву про надання дозволу на імміграцію (в тому числі здійснює отримання біометричних даних осіб, які досягли 12 років).
Реєстрація заяви про надання дозволу на імміграцію здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.
Якщо іноземець або особа без громадянства через стійкі фізичні, психічні, інтелектуальні або сенсорні порушення не можуть підтвердити власним підписом правильність таких відомостей, працівник територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС робить відмітку про неможливість такого підтвердження та засвідчує правильність внесених до заяви про надання дозволу на імміграцію відомостей про особу власним підписом.
У разі коли заява про надання дозволу на імміграцію подається іноземцем або особою без громадянства, або законним представником до дипломатичних представництв і консульських установ України за місцем їх постійного проживання, така заява разом із документами, визначеними статтею 9 Закону України «Про імміграцію» та пунктом 11 Порядку провадження, приймається в паперовій формі. Заяви розглядаються в порядку, передбаченому пунктами 7 та 13 цього Порядку.
Відповідно до пункту 10 Порядку, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Згідно пункту 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;
проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію";
надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів) справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;
здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Пунктом 14 Порядку встановлено, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.
Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
Відповідно до пункту 16 Порядку, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Одночасно повідомляємо, що процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначається
Відповідно до вимог пункту 10 Порядку провадження заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особисто або через законного представника до територіальних органів ДМС або територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах. Працівник територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС під час прийняття документів від іноземця або особи без громадянства, або від законного представника перевіряє повноту поданих документів, зазначених у статті 9 Закону України «Про імміграцію» та пункті 11 Порядку провадження, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві про надання дозволу на імміграцію.
Реєстрація заяви про надання дозволу на імміграцію здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування. Після формування заяви про надання дозволу на імміграцію працівник територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС друкує її та надає іноземцеві або особі без громадянства, або законному представнику для перевірки правильності внесених до заяви-анкети відомостей.
Після перевірки заяви про надання дозволу на імміграцію іноземець або особа без громадянства, або законний представник власним підписом підтверджують правильність внесених до неї відомостей про себе (про особу - у разі підписання заяви законним представником). Якщо іноземець або особа без громадянства через стійкі фізичні, психічні, інтелектуальні або сенсорні порушення не можуть підтвердити власним підписом правильність таких відомостей, працівник територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС робить відмітку про неможливість такого підтвердження та засвідчує правильність внесених до заяви про надання дозволу на імміграцію відомостей про особу власним підписом.
У разі коли заява про надання дозволу на імміграцію подається іноземцем або особою без громадянства, або законним представником до дипломатичних представництв і консульських установ України за місцем їх постійного проживання, така заява разом із документами, визначеними статтею 9 Закону України «Про імміграцію» та пунктом 11 Порядку провадження, приймається в паперовій формі. Заяви розглядаються в порядку, передбаченому пунктами 7 та 13 цього Порядку.
Як встановлено судом та підтверджується самостійно позивачем у власній позовній заяві, 14.08.2024 року ОСОБА_1 склав у довільній формі заяву про надання дозволу на імміграцію, до якої долучив відповідні документи та поклав її у скриньку в приміщенні ГУ ДМС у Дніпропетровській області.
При цьому, вищевказаний лист не містить відмови в прийнятті заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію.
Крім того, відповідач у власному відзиві на позовну заяву зауважує, що за даними ІП ЄІАС УМП позивач до ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не звертався.
Щодо тверджень позивача про неможливість виконання ним вимог статті 9 Закону України «Про імміграцію», в частині надання письмової згоди кожного з подружжя на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених у статті 4-1 цього Закону, оскільки його дружина зареєстрована в АДРЕСА_1 , а на момент вторгнення перебувала на території, яка окупована, та немала можливості виїхати з окупації, то суд вважає на наступне.
Підставою для надання дозволу на імміграцію є факт перебування понад два роки у шлюбі з громадянкою України, а отже на позивача та його дружину поширюється дія Порядку проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.
Згідно ст. 4-1 Закону України «Про імміграцію» передбачає обставини, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.
Факт перебування особи у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію за таких обставин:
1) один із подружжя отримав матеріальну компенсацію в обмін на надання вільної згоди на укладення шлюбу, якщо це не є обов`язковим при укладенні шлюбу за межами України відповідно до права іноземної держави;
2) подружжя не проживає спільно та не пов`язане спільним побутом;
3) подружжя не зустрічалося або не спілкувалося до укладення шлюбу;
4) подружжя не спілкується зрозумілою для обох мовою;
5) один із подружжя раніше вже перебував у шлюбі з громадянином України або іммігрантом, який не було визнано підставою для надання дозволу на імміграцію;
6) кожний із подружжя не володіє інформацією про дані іншого з подружжя особистого характеру (дата та місце народження, місце проживання, освіта, місце роботи, фах, віросповідання, наявність близьких родичів, особливості побуту та уподобань);
7) відмова особи від особистої присутності її чоловіка або дружини під час подання нею заяви про надання дозволу на імміграцію;
8) відмова кожного з подружжя від надання письмової згоди на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених цією статтею.
Під час перевірки обставин, визначених цією статтею, проводяться співбесіди з іноземцем або особою без громадянства (у тому числі з використанням системи відеоконференц-зв`язку для візуальної ідентифікації особи, яка подала заяву про надання дозволу на імміграцію до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном або після подання такої заяви на території України виїхала за її межі), іншим з подружжя, опитування інших осіб, якщо існує достатньо підстав вважати, що вони володіють відповідною необхідною інформацією, надсилаються запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
Також судом береться до уваги твердження представника відповідача щодо того, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно до Наказу № 267 від 04 вересня 2024 року) смт. Антонівка в м. Херсоні (правобережна частина міста) - не відноситься до території тимчасово окупованих, а отже є підконтрольною територією України.
З огляду на те, що позивач звернувся з заявою про надання дозволу на імміграцію не у спосіб, встановлений Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 «Деякі питання у сфері імміграції» із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 58 від 19.01.2024, та не подав усіх необхідних документів, передбачених у зазначених вище нормативно-правових актах, які регламентують порядок отримання дозволу на імміграцію, суд дійшов висновку про передчасність позовних вимог та відсутність порушеного права зі сторони відповідача.
Крім того суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду за судовим захистом у разі, коли ним буде дотримано всіх необхідних процедур, проте за наслідками буде відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію.
Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачу було відмовлено у задоволені позовних вимог, а отже відповідно до ст.139 КАС України сума сплаченого судового збору останньому не повертається.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева