Справа № 160/27724/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

13 жовтня 2025 року Справа 160/27724/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи №160/27724/25 за правилами загального позовного провадження, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа №160/27724/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

09 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання, яке надійшло від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що предмет спору у даній справі має суттєве фактичне та правове значення, оскільки стосується підтвердження безпосередньої участі Позивача у заходах із забезпечення оборони України та законності відмови Військової частини НОМЕР_1 у видачі відповідної довідки, необхідної для набуття статусу учасника бойових дій. Розгляд справи потребує повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів, у тому числі: - первинних документів військової частини (журналів бойових дій, рапортів, бойових донесень, наказів тощо), - а також допиту свідків співслужбовців Позивача, які можуть підтвердити факт виконання ним бойових (службових) завдань. Крім того, сам Позивач ОСОБА_1 має бажання особисто надати суду пояснення щодо обставин проходження служби, характеру виконаних завдань та місця їх здійснення. Крім того, слід зазначити, що ухвалою суду про витребування доказів у Військової частини НОМЕР_1 було зобов`язано надати документи, які підтверджують або спростовують участь Позивача у виконанні бойових (службових) завдань, зокрема витяги з журналів бойових дій, бойових донесень, наказів та рапортів командирів підрозділів. Однак, станом на момент подання цього клопотання, вказана ухвала суду не виконана: витребувані документи не надано, натомість Відповідач повторно займає формальну позицію, зазначаючи, що Позивач нібито не залучався до виконання бойових завдань і не перебував у районах ведення бойових дій, без надання будь-яких підтверджуючих первинних документів. Така поведінка Відповідача свідчить про ухилення від виконання процесуальних обов`язків, що перешкоджає суду об`єктивно і повно з`ясувати фактичні обставини справи у письмовому провадженні. З огляду на це, розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін, наданням Позивачем особистих пояснень і допитом свідків, які можуть підтвердити його участь у виконанні бойових завдань, є необхідним для встановлення істини у справі. Враховуючи викладене, наявні підстави для висновку, що розгляд справи в письмовому провадженні не забезпечить повного і всебічного встановлення всіх фактичних обставин, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, при вирішенні заяви суд виходить з наступного.

Частиною другою та третьою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В свою чергу частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 3, 4 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішив в ухвалі про відкриття провадження у справі від 30 вересня 2025 року.

Суд констатує, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Так, позивач зазначає, що справа має важливе значення для позивача. Водночас, сам по собі цей критерій не має вирішального значення для форми адміністративного судочинства з розгляду конкретної справи, оскільки законодавець в ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України виклав низку критеріїв, які підлягають врахуванню в сукупності. В даній справі саме через перевагу інших критеріїв, які не вказують на потребу в зміні обраної наразі форми адміністративного судочинства України, відсутні підстави для такої зміни.

Доводи позивача про те, що розгляд справи потребує ретельного дослідження є нерелевантними, оскільки повнота та всебічність судового розгляду є вимогами до судового розгляду як такого, тобто при будь-якій з форм адміністративного судочинства. Законодавством не передбачено градації ретельності дослідження доказів в залежності від форми адміністративного судочинства, в зв`язку з чим доводи позивача у відповідній частині є необґрунтованими.

Позивач вказував на потребу в допиті свідків, однак наразі відсутні будь-які клопотання про виклик свідків, які були б задоволені судом. Більш того, позивач таких клопотань взагалі не заявляв та навіть не вказував на конкретних осіб, які можуть підтвердити його доводи та/або спростувати доводи військовослужбовців, які відповідні обставини заперечують (вказані у наданих відповідачем документах).

Позивач вказав про його особисте бажання надати суду пояснення, однак не пояснив існування перешкод надати такі пояснення письмово наприклад, у той же спосіб, в який подано відповідне клопотання, яке вирішується наразі судом.

Позивач вказує на ненадання відповідачем доказів, однак з його клопотання не вбачається дослідження ним документів, які надійшли до суду 08.10.2025 року. В т.ч. це зумовлено тим, що і клопотання позивача подано 08.10.2025 року (сформовано в підсистемі «Електронний Суд»).

Похідні твердження позивача про встановлення істини не містять відповідного обґрунтування щодо неможливості такого встановлення за наявної форми адміністративного судочинства.

В зв`зку з цим суд відхиляє доводи позивача про наявність підстав для розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін та заміну порядку розгляду справи, оскільки жодної конкретної підстави позивачем не наведено. Наявні посилання на повноту та всебічність встановлення обставин, значущість справи для учасників справи мають абстрактний характер, будь-якого обґрунтування та конкретизації відповідних тверджень позивачем не наведено.

В свою чергу суд зауважує, що будь-яка справа розглядається за участі сторін, а форма цієї участі визначається судом, учасники справи можуть порушувати відповідне питання перед судом, обґрунтовуючи необхідність обрання конкретної форми адміністративного судочинства.

При цьому сторони не позбавлені права надавати докази та висловлювати свою позицію письмово та спростовувати доводи опонентів у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмове провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що позивачем не наведено жодного конкретного аргументу щодо обмеження його можливості представляти власну правову позицію у справі та висловлювати відповідні аргументи під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, що входять у предмет доказування встановлюються визначеними ч. 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України засобами доказування.

При цьому, згідно ч.2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тому, навіть у випадку розгляду справи без проведення судового засідання та без повідомлення сторін, учасники справи не позбавлені можливості подавати докази у порядку та строки встановлені процесуальним законом, висловлювати свою позицію письмово у заявах по суті справи та наводити свої міркування щодо доводів процесуальних опонентів та надавати належні та допустимі докази.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи можливість виконання завдання та дотримання основних засад адміністративного судочинства при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмове провадження), суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання позивача, в зв`язку з чим у його задоволенні належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 243, 248, 257, 260, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та не може бути оскаржена.

Суддя Н.В. Боженко