Справа № 240/7589/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/7589/25

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної Прикордонної Служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд із позовом в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (далі - відповідач, Загін ) про визнання протиправною відмови щодо виплати їй з 16 травня 2022 року по 08 лютого 2024 року, як законному представнику неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , яка також є донькою ОСОБА_6 , який у зазначений період перебував у полоні, в повному обсязі грошового забезпечення та підвищеної додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн ОСОБА_6 за час перебування у полоні, що підтверджується відмовою за вих.09/3-31/40 від 16 лютого 2025 року, та зобов`язання вчинити відповідні дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що як законний представник неповнолітньої доньки військовослужбовця, захопленого у полон, має право на отримання в повному обсязі грошового забезпечення та підвищеної додаткової винагороди такого військовослужбовця за весь період перебування його у полоні. Однак відповідач протиправно, на її переконання, відмовив у такій виплаті.

Ухвалою суду від 24 квітня 2025 позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

20 травня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що станом на момент подання позивачем заяви 28 січня 2025 року вже набув чинності Закон України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» від 08 жовтня 2024 року №3995-ІХ. Положеннями названого нормативно-правового акта виплата грошового забезпечення військовослужбовця захопленого у полон проводиться визначеним у ньому особам, крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти. На переконання відповідача, оскільки позивач отримує аліменти з грошового забезпечення ОСОБА_4 на неповнолітню доньку ОСОБА_2 , це виключає її право на здійснення нарахування та виплати іншої частини грошового забезпечення ОСОБА_4 за період перебування його у полоні як законному представнику неповнолітньої доньки останнього. Також уважає, що подання повторного позову з тим самим предметом та тих самих підстав до того самого відповідача, що і у справі №240/28796/23, є проявом незгоди позивача із судовими рішеннями, ухваленими у такій справі та діями відповідача, вчиненими на виконання таких судових рішень. Наведене, на переконання відповідача, є підставою для закриття провадження у справі. Також відповідачем подано заяву про залучення до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 22 травня 2025 року клопотання відповідача задоволено, залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - третя особа-1), ОСОБА_3 (далі - третя особа-2, ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 (далі - третя особа-3, ОСОБА_4 ), зобов`язано Загін направити третім особам копію позовної заяви з додатками та установлено третім особам строк для подання до суду з доказами направлення іншим учасникам справи пояснень щодо позову протягом 10 (десяти) днів з дня постановлення цієї ухвали.

18 червня 2025 року до суду надійшли пояснення ОСОБА_4 , в яких він просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що заява позивача про виплату грошового забезпечення, подана 27 січня 2025 року. На момент її подання абзацом 6 пункту 6 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 у відповідній редакції, передбачено, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації) до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах. Отже, оскільки на момент подання відповідної заяви ОСОБА_4 вже був звільнений з полону, відповідач правомірно відмовив у її задоволенні.

За результатами вивчення матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність здійснення її розгляду у судовому засіданні, про що 18 червня 2025 року постановив відповідну ухвалу.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача, ОСОБА_4 та його представник проти задоволення позову заперечували. ОСОБА_4 зауважив, що у період перебування на території заводу «Азовсталь» ним було подано рапорт про здійснення виплати нарахованого йому грошового забезпечення ОСОБА_3 .

Інші особи у судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

За результатами заслуховування учасників справи суд дійшов висновку про необхідність витребування у відповідача та НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України інформації про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_6 з 01 лютого 2022 року по 08 лютого 2024 року (в тому числі інформацію про те, хто саме був отримувачем такого грошового забезпечення).

Наведене обумовило постановлення 17 липня 2025 року ухвали про витребування доказів та зупинення провадження у справі.

25 липня та 04 серпня 2025 року до суду надійшли витребувані докази.

Також 04 серпня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_4 , до якої додано відповідь на адвокатський запит начальника фінансово-економічного відділу та командира, які підтверджують подання ОСОБА_4 рапорту про проведення виплати його грошового забезпечення батькові та виписку з карткового рахунку останнього, з якої вбачається проведення перерахування грошового забезпечення на картку батька позивача ОСОБА_3

06 серпня 2025 року до суду надійшли пояснення, в яких ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Наголошує, що постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» встановлено порядок виплати сім`ям військовослужбовців грошового забезпечення військовослужбовця на період перебування його в полоні, тобто виплата грошового забезпечення здійснюється особам, які матеріально залежні від військовослужбовця та перед якими у нього є обов`язок про матеріальне утримання. У випадку, якщо військовослужбовець та його діти не проживають разом, то питання матеріального обов`язку врегульовані, як правило, рішенням суду. Відповідно до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2017 року зі ОСОБА_4 щомісяця стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки. Таким чином, на переконання третьої особи-1, перебування ОСОБА_4 у полоні не створює для нього додаткових обов`язків в частині виплати іншого матеріального утримання та не породжує прав для вимог про збільшення виплат на утримання дитини у зв`язку з перебуванням у полоні.

20 серпня 2025 року надійшли пояснення НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України, згідно яких нарахування грошового забезпечення особовому складу відповідача здійснювалося представником фінансово-економічного управління Загону із застосуванням автоматизованої системи обліку ІКС «ГАРТ-6» (модуль «Заробітна плата та грошове забезпечення»). Представники фінансово-економічного відділу НОМЕР_2 загону доступу до зазначеної автоматизованої системи не мали.

04 вересня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_4 про виклик свідків.

Ухвалою суду того ж дня поновлено провадження у справі, продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін, призначено справу до судового розгляду та викликано як свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

У судовому засіданні 16 вересня 2025 року свідок ОСОБА_7 підтвердив, що у період перебування на заводі «Азовсталь» позивач звернувся до нього як командира з рапортом, в якому просив проводити перерахування та виплату його грошового забезпечення батькові ОСОБА_3 . Такий рапорт було погоджено та передано засобами спеціального зв`язку працівнику фінансового управління частини. Наголошував, що аналогічного змісту рапорти подали інші військовослужбовці Загону, які також перебували на території заводу «Азовсталь». За результатами вивчення таких він, як командир, дійшов висновку про можливість їх задоволення та прийняв відповідне рішення.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що на початку повномаштабного вторгнення перебувала на посаді головного бухгалтера Загону. До її функціональних обов`язків входило проведення нарахування та забезпечення виплати грошового забезпечення військовослужбовців. Після отримання рапортів членів особового складу Загону, які перебували на території заводу «Азовсталь», на підставі рішення командира вона забезпечила проведення виплати грошового забезпечення таких військовослужбовців особам, які були визначені у рапортах таких військовослужбовців.

Позивач та її представник знову наполягали на задоволенні позову. Зауважували, що положення Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх не передбачали проведення виплати грошового забезпечення військовослужбовця на підставі його рапорту. Додаткового наголошували, фактично проведення виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 його батькові відбулося саме на підставі заяви останнього.

Представники відповідача та третьої особи-3 проти задоволення позову заперечували.

Інші особи у судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили.

Відповідно до приписів статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України 16 вересня 2025 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження та зобов`язав представника ІНФОРМАЦІЯ_2 надати суду протягом двох робочих днів у письмовому вигляді доводи, зазначені під час виступу у суді.

У період з 17 по 29 вересня 2025 року головуюча суддя перебувала у стані тимчасової непрацездатності, а з 03 по 08 жовтня 2025 року у відпустці.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Суд установив, що штаб старшина ОСОБА_4 проходить військову службу у НОМЕР_1 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ) за контрактом з 14 грудня 2017 року.

24 лютого 2022 року рф було здійснено повномасштабне вторгнення на територію України, внаслідок чого в місті Маріуполь, де дислокувався на той час НОМЕР_1 загін морської охорони, велись активні бойові дії.

З лютого по 17 травня 2022 року ОСОБА_4 разом з іншими військовослужбовцями Загону перебували на території заводу «Азовстань».

У зв`язку з відсутністю можливості отримувати та використовувати грошове забезпечення ОСОБА_4 звернувся до командира з рапортом, у якому просив перерахування належних йому виплат здійснювати на картковий рахунок батька ОСОБА_3 .

Зазначений рапорт був погоджений командиром та належні ОСОБА_4 кошти у період з лютого по травень 2022 року перераховувались його батьку.

17 травня 2022 року штаб старшина ОСОБА_4 був захоплений у полон військовими формуваннями російської федерації, у якому перебував до 08 лютого 2024 року.

З огляду на те, що майже весь особовий склад Загону потрапив у полон або зник безвісті, керівництво таким здійснювало Регіональне управління Морської охорони.

18 червня 2022 року до Регіонального управління Морської охорони надійшла заява ОСОБА_1 про виплату на її картковий рахунок належним сум аліментів на утримання доньки у розмірі грошового забезпечення ОСОБА_4 .

За результатами розгляду такої заяви робочою групою по розгляду питань стосовно виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх начальником Регіонального управління Морської охорони 21 червня 2022 року погоджено проведення ОСОБА_1 відповідних виплат.

30 червня 2022 року до Регіонального управління Морської охорони надійшла заява ОСОБА_3 про розгляд питання щодо виплати грошового забезпечення сім`ї військовослужбовця, захопленого у полон або місце знаходження якого не відомо (безвісно відсутнього).

За результатами розгляду такої заяви робочою групою по розгляду питань стосовно виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх начальником Регіонального управління Морської охорони 05 липня 2022 року погоджено проведення ОСОБА_3 відповідних виплат як члену сім`ї військовослужбовця, місце знаходження якого не відомо (безвісно відсутній).

У період з липня 2022 року по лютий 2024 року відповідач проводив нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_4 позивачу, а решту третій особі-2.

19 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про проведення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди ОСОБА_4 на користь їх спільної неповнолітньої дитини відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №886.

31 січня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 листом №32/3-10-23-вих було повідомлено, що після розірвання шлюбу, спільна, зі ОСОБА_4 неповнолітня донька, проживає зі ОСОБА_1 , як законним представником неповнолітньої дитини і отримує аліменти відповідно до рішення суду зі всіх видів його виплат, а саме в розмірі від щомісячної допомоги сім`ям полонених, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884. Оскільки донька проживала окремо від батька до його захоплення в полон і на її утримання щомісячно стягуються аліменти, правові підстави для виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 у повному обсязі на користь ОСОБА_1 відсутні.

22 серпня 2023 року адвокатом Гарапюком С.В. до Загону було направлено адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої доньки, в якому містилися прохання надати копію повідомлення про дату захоплення ОСОБА_4 та провести перерахунок з дати захоплення ОСОБА_4 в полон та проводити в подальшому в повному обсязі виплати ОСОБА_1 , законного представнику неповнолітньої доньки відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884.

Листом Загону за № 14/1868-23 -вих від 01 вересня 2023 року на адвокатський запит надано відмову в задоволенні вимог та повідомлено, що відсутні підстави для виплати ОСОБА_1 , як законному представнику неповнолітньої доньки в повному обсязі грошового забезпечення ОСОБА_4 .

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до Загону, в якому просила:

- визнати протиправну бездіяльність (дії) Загону щодо невиплати з 01 січня 2023 року, як законному представнику неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , яка є також донькою військовослужбовця ОСОБА_4 , який з 17 травня 2022 року перебуває у полоні, в повному обсязі розміру грошового забезпечення та підвищеної додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн, право на які виникло у батька їх спільної доньки після його захоплення у полон;

- зобов`язати Загін нарахувати та виплачувати з 01 січня 2023 року в повному обсязі, як законному представнику неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , яка є також донькою військовослужбовця ОСОБА_4 , який з 17 травня 2023 року перебуває у полоні до його звільнення з полону в повному розмірі грошове забезпечення, включно зі збільшеною додатковою грошовою винагородою, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2022 року №168.

За результатами розгляду зазначеного позову у справі №240/28796/23 рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року, з урахуванням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2024 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо неналежного розгляду адвокатського запиту адвоката Гарапюка С.В. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 22 серпня 2023 року та не прийняття рішення за вказаним запитом і зобов`язано відповідача розглянути протягом 15 днів з дня набрання законної сили цим рішенням, адвокатський запит адвоката Гарапюка С.В. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 22 серпня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», прийняти відповідне рішення та повідомити про результати розгляду запиту.

Як убачається зі змісту мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів звернула увагу відповідача, що у ході розгляду зазначеного запиту, відповідачу слід з`ясувати (перевірити) всі обставини щодо осіб, які мають право на отримання такого грошового забезпечення, які наведені у пункті 7 Порядку №884, у тому числі, і щодо дотримання прав, свобод і інтересів таких осіб, зокрема і прав та інтересів самого військовослужбовця ОСОБА_4 , та прийняти відповідне законне рішення на власний розсуд з дотриманням вимог пунктів 5 - 7 Порядку №884, а також з урахуванням правової оцінки, наведеної у цьому судовому рішенні.

На виконання рішення суду Загін 27 листопада 2024 року прийняв рішення, яким:

1. Частково задовольнив адвокатський запит від 22 серпня 2023 року Гарапюка С.В. , направив копію довідки №08/69 від 14 березня 2024 року про перебування ОСОБА_4 у період з 16 травня 2022 року по 08 лютого 2024 року у місцях несвободи (у полоні) внаслідок збройної агресії рф проти України.

2. Відмовив у задоволенні адвокатського запиту адвоката Гарапюка С.В. від 22 серпня 2023 року в частині здійснення перерахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30 листопада 2016 року та постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.

28 січня 2025 року позивач, ураховуючи рішення судів та їх виконання шляхом відмови адвокату в задоволенні вимог в інтересах позивача та її неповнолітньої дитини, а також враховуючи необхідність уточнення вимог щодо дати виплати, знову звернулася до відповідача із заявою, в якій, зокрема, просила негайно здійснити перерахунок з дати захоплення у полон ОСОБА_4 та проведення до часу його звільнення виплат їй, як законному представнику неповнолітньої доньки за час перебування його у полоні з 16 травня 2022 року по 08 лютого 2024 року відповідно до вимог постанов Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 та від 28 лютого 2022 року №168.

За результатами розгляду звернення відповідач листом від 16 лютого 2025 року №09/3-31/40 повідомив, що правомірність проведення виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 за період перебування його у полоні вже виступала предметом судового розгляду, за результатами якого рішення про проведення виплати саме ОСОБА_1 судом прийнято не було. Крім того, після внесення змін до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплата грошового забезпечення військовослужбовців захоплених у полон на користь малолітніх дітей таких, які одержують аліменти, не передбачено. З урахуванням викладеного відповідач дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення звернення у цій частині.

Уважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулася з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Основним нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ).

Статтею 2 названого Закону встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 1 статті 9 Закону України №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У відповідності до пунктів 2 - 4 цієї норми до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до пункту 6 статті 9 Закону України №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації.

Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

07 червня 2018 року наказом Міністерства оборони України №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділом ХХХ цього Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2).

Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 (далі - Порядок №884).

Під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2).

Пунктом 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 4 Порядку №884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами 6 і 7 пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно; військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Пунктом 7 Порядку № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Як установлено судом та наполягали позивач і її представник у судових засіданнях, предметом оскарження виступає рішення Загону, викладене у листі від 16 лютого 2025 року №09/3-31/40, прийняте за результатами розгляду заяви від 27 січня 2025 року.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити факт того, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічний висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 19 квітня 2018 року у справі № П/800/570/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а, від 07 листопада 2019 року у справі №9901/227/19 та від 18 вересня 2025 року у справі №990/257/24, у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №826/13229/16.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Як установлено судом та зазначено вище пункт 6 Порядку №886, у редакції на момент перебування ОСОБА_4 у полоні та звернення ОСОБА_1 із заявою від 27 січня 2025 року, передбачав, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації):

до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;

протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Датою звільнення ОСОБА_4 з полону є 08 лютого 2024 року.

Отже на момент подання заяви ОСОБА_1 від 27 січня 2025 року правові підстави для проведення виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 членам його сім`ї не існували.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що на момент звернення позивача з відповідною заявою вона не мала права на отримання грошового забезпечення ОСОБА_4 як законний представник неповнолітньої доньки останнього.

Таким чином оскаржуване позивачем рішення відповідача про відмову в проведенні їй як законному представнику неповнолітньої дитини виплати не є таким, що порушує право на отримання відповідних коштів, оскільки таке право у заявниці відсутнє.

З урахуванням установленого в ході розгляду справи факту відсутності порушеного права чи інтересу позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Покликання позивача на те, що вона мала право на отримання грошового забезпечення захопленого у полон військовослужбовця, як законний представник їх спільної неповнолітньої дитини, протягом періоду перебування у полоні, суд до уваги не приймає.

Як убачається зі змісту наведеного вище пункту 6 Порядку №884 обов`язковою умовою для реалізації права на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, захопленого в полон, є перебування його у полоні. Будь-яких застережень щодо можливості реалізації такого після повернення військовослужбовця з полону Порядок №884 не містить.

Наведене, на переконання суду, зумовлено ще й тим, що відповідні суми грошового забезпечення є власністю військовослужбовця, а тому проведення їх виплати іншим особам після повернення такого протирічитиме нормативно-правовим актам, які визначають і закріплюють належність грошового забезпечення саме військовослужбовцю та передбачають виключно проведення виплати такого забезпечення визначеним у них особам.

Додатково суд зауважує, що за результатами виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду у справі №240/28796/23, позивач не скористалася наданим їй правом на оскарження дій відповідача у порядку, передбаченому статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому у межах розгляду цієї справи суд не надає правової оцінки рішенню Загону від 27 листопада 2024 року.

Окрім цього суд зауважує, що позивач не оскаржувала в судовому порядку рішення начальника Регіонального управління Морської охорони від 05 липня 2022 року, яким погоджено пропозицію робочої групи по розгляду питань стосовно виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх про проведення ОСОБА_3 як члену сім`ї військовослужбовця ОСОБА_4 , місце знаходження якого не відомо (безвісно відсутній) виплат грошового забезпечення останнього.

Таким чином на момент розгляду цієї справи рішення, на підставі якого проводилась виплата грошового забезпечення ОСОБА_4 його батьку ОСОБА_3 протягом періоду перебування військовослужбовця у полоні, є чинним.

Ураховуючи те, що Порядок №884 визначає саме механізм проведення виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, а за результатами розгляду справи установлено проведення відповідачем виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 та чинність рішення, на підставі якого вчинено відповідні дії, суд приходить до висновку, що зазначене у своїй сукупності виключає можливість надання правової оцінки діям відповідача щодо не проведення виплати такого грошового забезпечення позивачу.

Крім того, суд зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ). При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.

По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.

Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23).

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

13.10.25