Справа № 380/1967/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року м. Львівсправа № 380/1967/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач-1/ ІНФОРМАЦІЯ_2 ), військової частини НОМЕР_1 (відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо мобілізації під час дії особливого періоду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 як особи, яка заброньована за ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» в порядку статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти дії щодо скасування наказу про мобілізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти дії щодо скасування наказу про зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- судові витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що працює водієм навантажувача 5-го розряду у ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат». Згідно із заявою № 4811 за допомогою порталу «Дія» позивачу відповідно до наказу Міністерства економіки України від 04 серпня 2023 року № 10122 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації терміном до 28 лютого 2025 року. Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Будучи заброньованим, позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де його безпідставно та з порушенням чинного законодавства України мобілізували до військової частини НОМЕР_1 .

Позивач уважає свою мобілізацію незаконною, оскільки на нього під час призову на військову службу розповсюджувався відповідний імунітет від такого призову, передбачений абзацом другим частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Утім попри наявне у позивача бронювання за ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» та надану відстрочку від призову його було протиправно мобілізовано для проходження військової служби в період мобілізації без його згоди та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , де він перебуває до сих пір.

З огляду на вказане з метою захисту своїх порушених прав позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що позивач самостійно прибув 16 січня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) та звернувся із заявою щодо його призову до лав Збройних Сил України. Тобто позивач виявив бажання добровільно проходити військову службу під час мобілізації, на особливий період. Попередньо позивач пройшов військово-лікарську комісію (ВЛК) 15 липня 2024 року та був визнаний придатним до військової служби. Після цього був виданий наказ від 18 січня 2025 року № 78 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних Сил України за загальною мобілізацією» та позивач був направлений для проходження військової служби до відповідної військової частини. Отже, підстави для скасування оскаржуваного наказу відповідача-1 відсутні, враховуючи особисте бажання позивача проходити військову службу в лавах Збройних Сил України під час мобілізації, в особливий період. Крім того, накази про призов та зарахування до списків особового складу військової частини як акти індивідуальної дії реалізовані їх застосуванням, а тому їх оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, оскільки скасування цих наказів не може призвести до відновлення його порушеного права.

З огляду на вказане відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні поданого позивачем позову в повному обсязі.

На спростування доводів відповідача-1, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій пояснює, що самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 виключно з метою перепроходження ВЛК, а не з метою мобілізації. Оскільки у позивача був наявний статус придатності до служби «обмежено придатний» і цей статус ліквідовувався із списку чинних, йому необхідно було пройти ВЛК для отримання актуального статусу придатності до військової служби з метою подальшого продовження бронювання. Також позивач не мав наміру відмовлятися від бронювання і відповідно не звертався з цим питанням до роботодавця. Так, перед візитом до ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач перебував у стані «високого хвилювання» та не був «повністю свідомий». Відповідно заява про мобілізацію була написана під морально-психологічним тиском працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час перебування у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача безпідставно було вилучено мобільний телефон, він не міг зв`язатися з матір`ю чи отримати юридичну консультацію. Навіть поверхневий аналіз заяви, копію якої надав відповідач-1, свідчить про тремтячий почерк, багато помилок, виправлень, нечіткість. Подання цього позову вказує про те, що волевиявлення позивача на мобілізацію не було свідомим. Одразу після того як у позивача з`явився зв`язок він уклав договір з адвокатом з метою витребування документів щодо так званої його мобілізації та її оскарження.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що військова частина не має стосунку до заходів мобілізаційної готовності. 19 січня 2025 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19 січня 2025 року № 20 військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 прибув у відрядження до військової частини НОМЕР_1 з метою проходження базової загальновійськової підготовки у складі зведеного навчального батальйону «Граніт-2». Ураховуючи вищевикладене, позивач не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Водночас рішення про мобілізацію та сам призов є актами індивідуальної дії, тобто актами одноразового застосування, станом на час розгляду справи такі вичерпали свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності. Тож накази про призов та зарахування до списків особового складу військової частини як акти індивідуальної дії реалізовані їх застосуванням, а тому їх оскарження не є належним та ефективним. Отже, командування військової частини НОМЕР_1 пропонує позивачу повернутися до розташування військової частини НОМЕР_2 , звернутися з рапортом та засвідченими копіями підтверджувальних документів до командира військової частини НОМЕР_2 з метою підтвердження підстав для звільнення з військової служби у разі небажання ним продовжувати проходження військової служби.

З огляду на вказане відповідач-2 просить суд відмовити у задоволенні поданого позивачем позову в повному обсязі.

На спростування доводів відповідача-2, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій вказує, що у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 01 лютого 2025 року № 575, наданій на адвокатський запит його представника, чітко вказано, що ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 . Також цією відповіддю повідомлено про факт самостійного прибуття ОСОБА_1 16 січня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 та звернення із заявою щодо його призову до лав Збройних Сил України. Проте жодних підтверджувальних документів, зокрема копії заяви про згоду на добровільну мобілізацію ОСОБА_1 до вказаної відповіді долучено не було. Позивач також стверджує, що обрав належний та ефективний спосіб захисту свого порушеного права, який відповідає обставинам його порушення.

Відповідач-2 подав до суду заяву, у якій вказує, що у відповіді на відзив, поданій позивачем, відсутні факти, що могли б спростувати твердження, наведені у відзиві на позовну заяву військовою частиною НОМЕР_1 . Своєю чергою, позивач, так само як і сторона відповідача, повинен подати до суду всі докази для обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 05 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено: витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_3 належно засвідчену копію наказу про мобілізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та усі докази, на підставі яких цей наказ був виданий; витребувано у військової частини НОМЕР_1 належно засвідчену копію наказу про зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; запропоновано позивачу подати до суду належно засвідчені копії: наказу про прийняття на роботу у ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат»; наказу Міністерства економіки України від 04 серпня 2023 року № 10122.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до мобілізації перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_6 (взятий на облік 10 жовтня 2014 року), що підтверджується військово-обліковим документом № 0.

15 липня 2024 року проведено медичний огляд позивача Жидачівською ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_7 , діагноз та постанова ВЛК: здоровий та придатний до військової служби, що підтверджується карткою обстеження та медичного огляду (уточнення облікових даних) від 15 липня 2024 року та довідкою військово-лікарської комісії від 15 липня 2024 року № 2164/149 стосовно ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» працівник вказаного товариства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заброньований до 28 лютого 2025 року згідно із заявою № 4811 за допомогою порталу «Дія».

Факт бронювання позивача до 28 лютого 2025 року за ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» підтверджується також Інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, номер запиту 8394.

16 січня 2025 року позивач написав власноручно на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву, у якій відповідно до статті 65 Конституції України, на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» просив призвати його на військову службу під час мобілізації, на особливий період на посаду стрілець (військова частина НОМЕР_1 ).

Згідно з витягом із наказу ІНФОРМАЦІЯ_8 (з основної діяльності) від 18 січня 2025 року № 78 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних Сил України» наказано: з 18 січня 2025 року призвати за загальною мобілізацією на військову службу до Збройних Сил України солдата ОСОБА_1 ; виключити з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_9 та направити у військову частину НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 . Підстава: іменний список від 16 січня 2025 року № 194.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 січня 2025 року № 20 ОСОБА_1 належить вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків у відрядження з метою проходження базової загальновійськової підготовки у складі зведеного батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_10 » з військової частини НОМЕР_2 ; зараховано на котлове забезпечення з вечері 19 січня 2025 року.

Позивач, уважаючи протиправними дії відповідача-1 щодо його мобілізації на військову службу під час дії воєнного стану, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності дій відповідача-1 щодо мобілізації позивача на військову службу під час дії воєнного стану.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закон № 1932, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої - третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з абзацами першим - другим частини першої статті 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232).

Згідно із статтею 1 Закону № 1932 особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно зі статтею 2 Закону № 389 правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі указами Президента України, які Верховна Рада України затверджувала відповідними законами, строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, оголошено та проведено загальну мобілізацію в Україні упродовж 90 діб. Надалі строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався згідно з указами Президента України, які щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює та визначає Закон України 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону № 3543 мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із абзацом тринадцятим частини першої статті 21 Закону № 3543 підприємства, установи і організації зобов`язані вести військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та в особливий період і надавати звітність з цих питань відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування в установленому порядку.

Абзацом другим частини першої статті 22 Закону № 3543 визначено, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 22 Закону № 3543 призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 Закону № 3543 передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який зокрема визначає процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 560 на військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Отже, за змістом наведених вище норм статті 39 Закону № 2232, статті 23 Закону № 3543 та пункту 2 Порядку № 560 військовозобов`язані, заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Тобто вказаними нормами установлено законодавчу заборону саме для органів державної влади, уповноважених проводити мобілізацію, мобілізовувати осіб, заброньованих в установленому порядку на період мобілізації.

Однак нормами зазначених вище Законів №№ 2232, 3543 та Порядку № 560 не врегульовано випадку, коли особа, заброньована в установленому порядку на період мобілізації, надалі виявляє особисте бажання та добровільно надає свою згоду на проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

На переконання суду, відсутність такого нормативного регулювання не повинна перешкоджати особі, придатній за віком та станом здоров`я до військової служби, за її особистим бажанням та добровільною згодою виконувати конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбачений статтею 65 Конституції України, частиною першою статті 17 Закону № 1932, частиною першою статті 1 Закону № 2232, а також надавати органам державної влади, уповноваженим проводити мобілізацію, можливість відмовляти зазначеній особі у реалізації цього обов`язку у разі виявлення нею такого бажання та надання відповідної згоди.

Варто також зауважити, що стаття 23 Закону № 3543 як спеціального закону у питаннях мобілізації не містить заборони для заброньованої особи, придатної за віком та станом здоров`я до військової служби, виявити свою згоду на проходження військової служби за призовом під час мобілізації та надалі проходити таку військову службу.

Суд встановив, що згідно із заявою № 4811 позивач був заброньований за допомогою порталу «Дія» за ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» до 28 лютого 2025 року.

Отже, позивач як особа, заброньована в установленому порядку на період мобілізації, мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 1 частини першої статті 23 Закону № 3543 та не підлягав мобілізації.

Однак 16 січня 2025 року позивач написав власноручно на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву, у якій відповідно до статті 65 Конституції України, на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» просив призвати його на військову службу під час мобілізації, на особливий період на посаду стрільця у військовій частина НОМЕР_1 .

На підставі вказаної заяви позивача 18 січня 2025 року було призвано на військову службу під час мобілізації згідно із наказом ІНФОРМАЦІЯ_8 (з основної діяльності) від 18 січня 2025 року № 78 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних Сил України».

Отже, з наведеного слідує, що позивач, який в установленому порядку був заброньований на період мобілізації, виявив особисте бажання та надав добровільну згоду на проходження військової служби за призовом під час мобілізації, отже, спірні дії та рішення відповідача-1 щодо мобілізації позивача є правомірними, оскільки вчинені (прийняті) з урахуванням особистого бажання та згоди позивача, які були висловлені ним чітко та однозначно, а також викладені письмово.

Однак позивач заперечує добровільність наданої ним згоди на проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Так, у відповіді на відзив на позовну заяву позивач вказує, що самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 виключно з метою перепроходження ВЛК, а не з метою мобілізації. Оскільки у позивача був наявний статус придатності до служби «обмежено придатний» і цей статус ліквідовувався із списку чинних, йому необхідно було пройти ВЛК для отримання актуального статусу придатності до військової служби з метою подальшого продовження бронювання.

Суд критично оцінює такі покликання з огляду на те, що 15 липня 2024 року проведено медичний огляд позивача Жидачівською ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_7 , діагноз та постанова ВЛК: здоровий та придатний до військової служби.

Наведена обставина підтверджується карткою обстеження та медичного огляду (уточнення облікових даних) від 15 липня 2024 року та довідкою військово-лікарської комісії від 15 липня 2024 року № 2164/149 стосовно ОСОБА_1 .

Отже, 15 липня 2024 року позивач був визнаний Жидачівською ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_7 «придатним» до військової служби, а не «обмежено придатним», тож доводи позивача про те, що він самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 виключно з метою перепроходження ВЛК для отримання актуального статусу придатності до військової служби з метою подальшого продовження бронювання не є підтвердженими.

Тобто у позивача не було необхідності відвідувати орган ТЦК та СП з метою зміни статусу придатності до військової служби, а відповідної повістки відповідача-1 про виклик позивача з цією метою чи з будь-якою іншою метою відповідно до Порядку № 560 матеріали справи не містять.

Також позивач стверджує, що не мав наміру відмовлятися від бронювання і відповідно не звертався з цим питанням до роботодавця, однак такі доводи позивача не заслуговують на увагу, позаяк для висловлення своєї згоди на проходження військової служби під час мобілізації наведені вище законодавчі норми не містять обов`язку щодо попереднього звернення до роботодавця та скасування бронювання.

Позивач стверджує, що перед візитом до ІНФОРМАЦІЯ_3 він перебував у стані «високого хвилювання» та «не був повністю свідомий», відповідно заява про мобілізацію була написана під морально-психологічним тиском працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд критично оцінює такі доводи позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази примушування позивача відповідачем-1 надати свою згоду на мобілізацію, зокрема у спосіб психологічного тиску, погроз, фізичного впливу тощо.

Окремо варто звернути увагу на розбіжності у твердженнях позивача стосовно написаної ним заяви про надання згоди на мобілізацію, викладені у відповідях на відзиви відповідачів.

Так, у відповіді на відзив відповідача-1 позивач вказує, що заява про мобілізацію була написана ним під морально-психологічним тиском працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 .

А вже у відповіді на відзив відповідача-2 позивач стверджує, що заяви про добровільну мобілізацію він взагалі не писав.

Отже, зазначені твердження позивача є взаємовиключними.

Покликання позивача на те, що навіть поверхневий аналіз заяви, копію якої надав відповідач-1, свідчить про тремтячий почерк, багато помилок, виправлень, нечіткість суд до уваги не враховує, оскільки почерк кожної людини є індивідуальним, тож багато помилок, виправлень чи нечіткість під час написання тексту ще не свідчать про певний морально-психологічний стан.

Твердження позивача про те, що подання цього позову вказує, що його волевиявлення на мобілізацію не було свідомим, суд відхиляє, оскільки можлива зміна бажання позивача проходити військову службу вже після мобілізації та набуття ним статусу військовослужбовця не свідчить про те, що такого бажання у нього не було до мобілізації, а відповідна згода не була свідомою та не надавалася.

Висловлюючи свою згоду на мобілізацію, позивач повинен був усвідомлювати наслідки її надання, зокрема можливість звільнення з військової служби з огляду на правовий режим воєнного стану в Україні, який продовжує діяти, лише з підстав, чітко визначених статтею 26 Закону № 2232.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що мобілізація позивача, заброньованого на період мобілізації, який, проте, виявив особисте бажання та надав свою згоду на проходження військової служби за призовом під час мобілізації, була з боку відповідача-1 законною, а тому відсутні підстави для визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо мобілізації під час дії особливого періоду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 як особи, яка заброньована за ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» в порядку статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняти дії щодо скасування наказу про мобілізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та задоволення позовних вимог у цій частині.

Як наслідок не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти дії щодо скасування наказу про зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом правил статті 139 КАС України підстави для відшкодування судових витрат позивачу, якому відмовлено в задоволенні позову, відсутні.

Водночас згідно із частинами першою - другою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Суд відзначає, що у цій справі, яка пов`язана з виконанням військового обов`язку, позивач як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Втім за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією ІD: 1746-2428-9614-3061 від 30 січня 2025 року.

Отже, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За цих обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 968,96 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10 жовтня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна