Справа № 500/6607/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/6607/24 пров. № А/857/4350/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року (судді Юзьківа М.І., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Тернопіль) у справі №500/6607/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка), в інтересах якої діє адвокат Молень Ірина Йосифівну, звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в нарахуванні i виплаті ОСОБА_1 підвищення пенсії, згідно з пунктом "г" ст. 77 Закону України № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні часу перебування в засланні з 08 квітня 1951 року до 05 квітня 1956 року, яка перебувала на спецпоселенні i згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування i виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом "г" ст. 77 Закону України № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01 вересня 2024 року, та здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі ст. 58 Закону України № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", зі ст. 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років" з 01 вересня 2024 року як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 08 квітня 1951 року до 05 квітня 1956 року.

Оскаржуваним рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплаті їй підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як члену сім`ї репресованої особи, починаючи з 01.09.2024. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке в частини відмови у задоволені позовних вимог є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права, а тому у цій частині підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що не погоджується з позицією суду щодо відмови у задоволені позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в нарахуванні i виплаті ОСОБА_1 підвищення пенсії, згідно з пунктом "г" ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано та зобов`язання відповідача здійснити позивачу підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом "г" ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01 вересня 2024 року та здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зі ст. 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років" з 01 вересня 2024 року як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 08 квітня 1951 року до 05 квітня 1956 року. Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованої особи. На переконання скаржниці, позивач є репресованою особою, а тому має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом г статті 77 Закону № 1788-ХІІ із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком. За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також з рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що на даний час виплата підвищення членам сімей репресованих, яких було примусово переселено, проводиться відповідно до вимог чинного законодавства в сумі 43,52 грн. Також зауважує скаржник, що суд не може перебирати на себе функції, які відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, зокрема функції щодо призначення пенсії та зобов`язувати відповідача прийняти те чи інше рішення. За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду та винести нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.

Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг позивача і відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу позивачки слід задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до довідки МВС України в Тернопільській області від 19.06.2019 від №49-0- 3/2019 ОСОБА_3 , 1948 року народження, разом із сім`єю, на підставі рішення обласної Ради депутатів трудящих № 543-13с від 06.04.1951 року в адміністративному порядку, як члена сім`ї кулака 08 квітня 1951 року була виселена із села Гадинківці Гусятинського району Тернопільської області на спецпоселення в Іркутську область. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_3 перебувала до 05 квітня 1956 року. Звільнена з обліку спецпоселенців на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 12.03.1956 № 342-216 сс. На підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1991 року Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років ОСОБА_3 - реабілітована УВС в Тернопільській області 14.03.1992 (а.с. 20).

Відповідно до посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_1 позивачка має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні (арк. справи 15).

04.09.2024 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо проведення нарахування підвищення до її пенсії згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та перерахунку стажу роботи згідно статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Листом від 17.09.2024 за №7417-7358/0-02/8-1900/24 відповідач відмовив позивачці в нарахуванні підвищення до його пенсії відповідно до "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та перерахунку стажу роботи згідно з статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у проведенні нарахування підвищення до пенсії та у проведенні перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні, позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення, із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як член сім`ї репресованої особи.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі двійками, трійками, особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР Про кримінальну відповідальність за державні злочини від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону №962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно архівної довідки МВС України в Тернопільській області від 19.06.2019 від №49-0- 3/2019 підтверджено, що позивачка разом із сім`єю, на підставі рішення обласної Ради депутатів трудящих № 543-13с від 06.04.1951 року в адміністративному порядку, як члена сім`ї кулака 08 квітня 1951 року була виселена із села Гадинківці Гусятинського району Тернопільської області на спецпоселення в Іркутську область. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_3 перебувала до 05 квітня 1956 року. Звільнена з обліку спецпоселенців на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 12.03.1956 № 342-216 сс. На підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1991 року Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років ОСОБА_3 - реабілітована УВС в Тернопільській області 14.03.1992.

Відповідно до посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні (арк. справи 15).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту г частини 1 статті 77 Закону №1788-XII.

При цьому суд зауважує, що позивачку було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

Водночас, колегія суддів вважає, що висновки Верховного Суду, які відображені у постанові від 13.05.2024 у справі №500/5507/23 та у постанові від 31.05.2024 у справі №500/3332/23 про належність позивачів до членів (дітей) сімей, яких було примусово переселено, а не до репресованих і реабілітованих осіб, не являються релевантними до розглядуваної справи за позовом ОСОБА_1 , оскільки у вказаний вище справах №500/5507/23 і №500/3332/23 позивачі не були примусово переселеними і народились уже на засланні, тобто народились під час перебування їхніх батьків на спецпоселенні.

У розглядуваній же справі позивачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні (село Гадинківці Гусятинського району Тернопільської області) і звідти разом з іншими членами сім`ї була виселена 06.04.1951 на спецпоселення. Звільнена 12.03.1956 і на підставі ст.3 Закону УРСР від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітована 14.03.19992 року УВС Тернопільської області.

За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресована особа, яку в подальшому було реабілітовано, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити.

Відносно позовних вимог в частині зарахування часу перебування позивача, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із частини 1 статті 6 Закону №962-XII, в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка в період з 08.04.1951 по 05.04.1956 перебувала на спецпоселенні в Іркутській області на підставі рішення позасудових органів в адміністративному порядку.

Вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні.

Передбачена ст. 6 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст.1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 08.04.1951 по 05.04.1956 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі.

Відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу її роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Таким чином, доводи апелянта (позивача) у відповідній частині являються обґрунтованими і підлягають до задоволення.

З врахуванням наведеного, у справі, яка розглядається, апеляційний суд, встановивши право позивача на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону № 1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, та право позивача на зарахування до стажу її роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні з 08.04.1951 по 05.04.1956, вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде прийняття рішення про зобов`язання відповідача здійснити позивачу відповідний перерахунок підвищення пенсії та перерахунок стажу роботи, за період в межах 6-ти місячного строку звернення до суду, починаючи з 01.09.2024 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. При цьому, як доводи апелянта відповідача не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведених мотивів суду.

Оскільки у суду відсутні докази про понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року у справі №500/6607/24 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо нездійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі передбаченому п. «г» ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.09.2024, з урахуванням виплачених сум.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні часу перебування в засланні у потрійному розмірі з 08.04.1951 до 05.04.1956 відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити з 01.09.2024 перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із зарахуванням до стажу у потрійному розмірі часу відбування у засланні з 08.04.1951 по 05.04.1956.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повний текст постанови складено 08.10.2025