Справа № 160/9259/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 рокуСправа №160/9259/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності, дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.03.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 та заявив 14 позовних вимог в одному позові.

Ухвалою суду від 11.04.2025р. наведені у позові позовні вимоги були роз`єднані в окремі провадження у відповідності до вимог ст.172 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом зазначеної ухвали суду у провадженні цієї адміністративної справи №160/9259/25 залишені наступні позовні вимоги позивача, у яких останній просить, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 19.07.2024 по 29.07.2024;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 19.07.2024 по 29.07.2024;

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування і виплати позивачеві додаткової винагороди за виконання бойових завдань у розмірі до 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань у зменшеному розмірі за червень 2024 року;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві додаткової винагороди за виконання бойових завдань у розмірі до 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань за червень 2024 року, з урахуванням вже виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди за виконання бойових завдань у розмірі до 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань за липень 2024 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду за виконання бойових завдань у розмірі до 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань за липень 2024 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 16.05.2024р. він був переведений та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону, у військовому званні сержант, у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. безпосередньо брав участь у бойових діях та перебував у районі виконання заходів з оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у населеному пункті Нью-Йорк, Донецької області, проте, належного нарахування та виплати йому додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу його участі у цих заходах, відповідачем не було здійснено всупереч вимог п.1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, що позивач вважає протиправною бездіяльністю відповідача. Щодо не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. у червні та липні 2024р. позивач вказав на те, що така виплата передбачена абз. 3 п.1-1 постанови КМУ №168, абз. 18 п.2 розділу ХХХІУ Порядку №260 за виконання бойових завдань із всебічного забезпечення, в районах ведення воєнних (бойових) дій, у червні та липні він виконував такі завдання та зазначив, що документи, які підтверджують ці обставини знаходяться у відповідача, тому вважає, що відповідачем протиправно не було здійснено нарахування і виплату за червень та за 19 днів липня 2024 року, що є протиправною бездіяльністю відповідача. У додаткових поясненнях від 29.04.2025р. та відповіді на відзив від 02.05.2025р. представник позивача зазначив, що до відзиву на позов відповідачем самим додано рапорт безпосереднього командира позивача капітана ОСОБА_2 від 04.08.2024р. за яким позивача було включено до списків на затвердження та виплату грошової винагороди за липень 2024р., який підтверджує безпосередню участь позивача у бойових діях у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. Щодо доводів відповідача з проводу того, що позивач відмовився від виконання бойового наказу, то ці обставини не відповідають дійсності, оскільки 30.07.2024р. відповідач в особі командира сам направив позивача до лікаря-травматолога медичної роти у зв`язку з тяжким станом здоров`я позивача розірвання зв`язок та менісків в обох колінних суглобах, за результатами огляду цим лікарем позивача 31.07.2024р. було направлено на лікування до шпиталю в/ч НОМЕР_4 для проходження ВЛК, а відтак, вважає, що матеріалами службового розслідування, яке проводилося за наказом від 30.07.2024р., вину позивача не доведено. Також позивач посилається і на безпідставність поділу червня на два періоди та вважає, що підстави для не нарахування та не виплати додаткової винагороди за період з 06.06.2024 по 12.06.2024р. відповідачем не доведені.

Ухвалою суду від 14.04.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали суду надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача в частині не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 за спірний період, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом та доданими до нього документами було отримана відповідачем у його електронному кабінеті 31.03.2025р. (адміністративний позов), 14.04.2025р. (ухала суду), що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду даної справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.

На виконання вимог ухвали суду, 27.04.2025р. відповідачем через систему «Електронний суд» було подано відзиви на позов у трьох примірниках (однакового змісту), у яких представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю посилаючись на те, що згідно рапорту командира 1 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 від 04.08.2024р. позивача було подано до списків на затвердження та виплату грошової винагороди за період участі його у бойових діях за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. Проте, 31.07.2024р. згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 №494 позивача було усунуто від виконання службових обов`язків з 31.07.2024р. на час проведення службового розслідування, яке було призначене наказом від 31.07.2024р. №493 за фактом відмови виконання бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 позивачем, факт якого мав місце 30.07.2024р. Відповідно, у зв`язку з відмовою виконувати бойовий наказ командира за місяць, у якому здійснено відмову та подальшим усуненням позивача від виконання обов`язків, додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022р. у розмірах 100 000 грн. за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. в наказ про виплату у відповідності до п.15 розділу ХХХІУ «Особливостей виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку №260 не включалась. З приводу позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди за виконання бойових завдань у розмірі до 30 000 грн. у зменшеному розмірі за червень та липень 2024р. представник відповідача зазначив, що згадана додаткова винагорода у розмірі 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання завдань, а саме: за період з 01.06.2024р. по 05.06.2024р. та з 13.06.2024р. по 30.06.2024р., тобто, за червень 2024р. була нарахована та виплачена позивачеві в розмірі 23000 грн. 23.07.2024р., що підтверджується довідкою про нарахування та утримання грошового забезпечення та квитанцією про зарахування грошового забезпечення від 23.07.2024р. на суму 22 655 грн. Відповідно, у зв`язку з відмовою позивача виконати бойовий наказ командира за місяць, у якому здійснено відмову та подальшим усуненням позивача від виконання обов`язків, додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, в розмірі 30 000 грн. за липень 2024р. в наказ про виплату у відповідності до п.15 розділу ХХХІУ Порядку № 260 також не включалась. Окрім того, представник відповідача у вирішенні питання природи додаткової винагороди, установленої постановою КМУ №168, у відзивах на позов послався і на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 27.03.2025р. у справі №240/2921/23.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із великим навантаженням, перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, що об`єктивно унеможливлювало судовий розгляд справ у згаданий період, ухвалою суду від 10.10.2025р. судовий розгляд даної справи на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України було продовжено до 10.10.2025р.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 10.10.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією 26.02.2022р. та у період з 16.05.2024р. по 30.12.2024р. проходив військову службу на посаді стрільця 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону у військовому званні - сержант, що підтверджується копією паспорта позивача серії НОМЕР_5 виданого Нікопольським МВ УМВС України у Дніпропетровській області вд 17.11.1999р., копією військового квитка серії НОМЕР_6 від 27.04.1990р. від 20.05.2015р. та копіями Витягів із наказу від 16.05.2024р. №143, від 30.12.2024р. №374, наявних у справі.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, у період дії воєнного стану, а саме: з 01.06.2024 по 05.06.2024 та з 13.06.2024р. по 30.06.2024р. позивач виконував бойові (спеціальні) завдання необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф в районах ведення воєнних (бойових) дій та відповідно, позивача було включено для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання завдань згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2024р. № 441, про що свідчить зміст копії цього наказу та Додатку №2 до цього наказу, наявного у справі.

Також судом встановлено, що позивач безпосередньо брав участь у бойових діях та перебував у районі виконання заходів з оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України у населеному пункті Нью-Йорк, Донецької області у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

Зазначений факт підтверджено самим представником відповідача у його відзивах на позов, а також і підтверджується змістом копії рапорту командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 від 04.08.2024р.

Зі змісту згаданого копії рапорту безпосереднього командира позивача від 04.08.2024р. вбачається, що у ньому наявна інформація про те, що у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. позивач виконував бойові завдання та забезпечував здійснення заходів з проведення бойових завдань, на підставі бойових розпоряджень командира військової частини, а саме: «на підставі бойового наказу (БН) командира в/ч НОМЕР_1 №9дск від 15.07.24».

За вказаний спірний період з 06.06.2024р. по 12.06.2024р., за період з 01.07.2024р. по 18.07.2024р. включно та 30-31.07.2024р., а також за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, у розмірі до 30 000 грн. та у розмірі до 100 000 грн., відповідно, відповідачем позивачеві нарахована та виплачена не була, що підтверджено представником відповідача і у відзиві на позов.

Вважаючи протиправною таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплату додаткової винагороди за згаданий спірний період (липень 2024р.), вважаючи протиправними дії відповідача по нарахуванню такої додаткової винагороди у зменшеному розмірі за червень 2024р., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Щодо права позивача на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ №168, збільшеної до 100 000 грн. за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., до 30 000 грн. за період з 01.07.2024р. по 18.07.2024р. включно та 30-31.07.2024р., суд зазначає про таке.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом) іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова КМУ №168), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 1-1 Постанови КМУ №168 установлено, що на період дії воєнного стану:

- військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

- військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань (абзац 3 п.1-1 згаданої Постанови КМУ №168).

У відповідності до вимог пункту 1-2 Постанови №168 встановлено, що виплата, зокрема, додаткової винагороди, здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Також за п.2-1 згаданої Постанови КМУ №168 установлено, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають, зокрема:

- порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови;

- особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункті 1-1 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1-2 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.

На виконання вимог зазначеної Постанови КМУ №168, наказом Міністра оборони України від 25.01.2023р. № 44 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 № 177/39233), який набув чинності з 01.02.2023, внесені зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260) - доповнено розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

За пунктом 2 розділу ХХХІУ Порядку №260 визначено, що в період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах, а саме:

- 100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах);

- 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) - (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань).

У відповідності до вимог п.4 розділу ХХХІУ Порядку №260 передбачено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

- бойовий наказ (бойове розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

В той же час, пунктом 15 розділу ХХХІУ Порядку №260 встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, зокрема:

- усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади,- з дня усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира (начальника), до дня фактичного завершення усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира (начальника);

- відмовились виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).

Відтак, із аналізу вищенаведених приписів законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, слідує, що за умови безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення; за умови виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), що підтверджено, зокрема, рапортами командирів підрозділів, такі військовослужбовці мають право на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. та у розмірі до 30 000 грн., у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, відповідно.

Так, як свідчать матеріали справи, а також і підтверджено відповідачем у відзиві на позов, позивач брав безпосередню участь у бойових діях та перебував у районі виконання заходів з оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії рф у населеному пункті Нью-Йорк, Донецької області у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

Вказаний факт підтверджено також і змістом копії рапорту командира 1 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 від 04.08.2024р., у якому зазначено, що ОСОБА_1 (позивач у справі) брав безпосередню участь та виконував бойові завдання, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій згідно бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 (БН №9дск від 15.07.2024р.) у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи наведена вище додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях, позивачеві не нараховувалась та не виплачувалась, що підтверджується змістом довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача №1394 від 25.04.2025р. за липень 2024р. (спірний період з 19.07.20245р. по 29.07.2024р.), а також підтверджено відповідачем і у відзиві на позов.

Таким чином, враховуючи наведені встановлені судом обставини безпосередньої участі позивача у бойових діях, що підтверджено, як рапортом безпосереднього командира позивача капітана ОСОБА_3 від 04.08.2024р., а також і змістом відзиву на позов, аналізуючи ці обставини із вищенаведеними нормами чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач має право на нарахування та виплату йому додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

А відтак, бездіяльність відповідача у даних спірних правовідносинах щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., слід визнати протиправною.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, у ході судового розгляду даної справи правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у таких діях та заходах за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу наведеного чинного законодавства, представником відповідача жодними належними доказами не доведена.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що з боку позивача 30.07.2024р. мав місце факт відмови від виконання бойового наказу командира в/ч та за цим фактом згідно до наказів командира в/ч НОМЕР_1 було призначене службове розслідування та позивача було усунуто від виконання службових обов`язків з 31.07.2024р., з огляду на таке.

По-перше, лише призначення службового розслідування 31.07.2024р. за фактом відмови позивача від виконання бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 , яке нібито мало місце 30.07.2024р., без надання суду результатів його проведення, не може свідчити про доведеність вини позивача.

По-друге, жодних доказів, які б підтверджували факт відмови позивача виконати бойовий наказ командира в/ч НОМЕР_1 саме 30.07.2024р. відповідачем до відзиву на позов не додано.

По-третє, вказані твердження відповідача не відповідають дійсності та спростовуються наявними в матеріалах копіями документів, оформленими самим відповідачем (командиром в/ч НОМЕР_1 ), які свідчать про те, що у даний період позивач отримав травму та 31.07.2024р. був оглянутий лікарем-травматологом, під час такого огляду позивачеві був поставлений попередній діагноз: «гонартроз Ш ст., Сіновіїт, больовий синдром», про що свідчить відповідна копія Виписки лікаря-травматолога від 31.07.2024р., наявна у справі.

Надалі, згідно копії направлення на госпіталізацію поза розташуванням військової частини № НОМЕР_7 від 01.08.2024р., підписаним ТВО командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , позивача, із зазначеним вище діагнозом, було направлено для подальшого лікування до в/ч НОМЕР_4 .

А за копією направлення в/ч НОМЕР_4 №13804 від 02.08.2024р. позивача було направлено на стаціонарне лікування з діагнозом: «Розриви медіального та латерального мінісків лівого колінного суглобу, артроз Ш ст.» до ДЗ «СБЛ №1 МОЗ України.

Отже, вказані встановлені судом обставини щодо стану здоров`я позивача, виявленого лікарем-травматологом 31.07.2024р., які підтверджені відповідними вище дослідженими судом копіями документів, доводи відповідача про відмову позивача від виконання бойового завдання командира в/ч НОМЕР_1 , спростовують.

По-четверте, 30.10.2024р. за наказом командира в/ч НОМЕР_1 №674 позивача було повернуто до виконання службових обов`язків з 30.10.2024р., проте, додана до відзиву копія цього наказу не містить відомостей про результатами службового розслідування.

Відсутні і докази притягнення позивача до відповідальності (дисциплінарної чи кримінальної) за вказаним фактом відмови позивача від виконання бойового наказу командира в/ч, яке мало місце 30.07.2024р., що не відповідає вимогам Закону України Про Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та суперечить ст.62 Конституції України.

А тому, із аналізу наведених встановлених обставин, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах за результатами проведення службового розслідування за фактом відмови позивача від виконання бойового наказу командира в/ч вина позивача жодними належними доказами не доведена.

Відтак, не нарахування та не виплата відповідачем позивачеві, додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у бойових діях за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р. є протиправною бездіяльністю відповідача та порушенням останнім вимог процедури і порядку її нарахування і виплати, яка визначена Постановою КМУ №168 та Порядком №260.

З огляду на викладене, у даних правовідносинах, судом враховується і відповідна судова практика Європейського Суду з прав людини, зокрема, викладена у п.71 рішення «Рисовський проти України», де Суд прийшов до висновку, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішенні у справі «Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п.74).

А отже, з урахуванням аналізу наведеного рішення ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що вищенаведена протиправна бездіяльність відповідача не може бути визнана судом правомірними підставами для невиконання таким відповідачем суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків в частині нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн., в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у бойових діях, у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що наведена бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень, підриває авторитет держави в очах суспільства, військовослужбовців, які захищають Батьківщину та ніяким чином не може слугувати гарантіями держави щодо стимулювання закріплення кваліфікованих військових кадрів на військовій службі, що передбачено приписами вищенаведеної статті 9 Закону №2011-ХІІ.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши за критеріями, установленими ч. 2 ст.2 вказаного Кодексу, правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у бойових діях за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у бойових діях за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною.

А враховуючи те, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведених вище правовідносинах, то позовні вимоги позивача у частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у бойових діях за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., які є похідними вимогами, як ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, також підлягають задоволенню.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, у розмірі до 100 000 грн., у розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі позивача у бойових діях, у період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди за виконання бойових завдань у розмірі до 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань у зменшеному розмірі за червень 2024р., задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Як уже зазначалося вище, у період дії воєнного стану додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань) абз.3 п.1-1 Постанови КМУ №168, пункт 2 розділу ХХХІУ Порядку №260.

А у відповідності до вимог п.4 розділу ХХХІУ Порядку №260 передбачено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: 1)бойовий наказ (бойове розпорядження); 2) журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); 3) рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

За приписами ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Також і на позивача, як учасника справи, покладено обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення ч.1 ст.77 наведеного Кодексу.

Як встановлено судом із матеріалів справи, відповідачем до відзиву на позов було додано копію Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 03.07.2024р. №441 «Про виплату додаткової винагороди за липень 2024 року», за пунктом 2 якого було наказано виплатити особовому складу військової частини за виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн. 00 коп. у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, відповідно до додатку 2 до цього наказу.

А згідно копії Додатку №2 до наказу від 03.07.2024р. №441 до зазначеного наказу на виплату було внесено під номером «78» і позивача за період безпосередньої участі з 01.06.2024р. по 05.06.2024р., з 13.06.2024р. по 30.06.2024р., підстава «БН командира військової частини НОМЕР_1 №7дск від 30.05.24».

Факт нарахування та виплати відповідачем позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 30 000,00 грн., пропорційно часу виконання таких завдань за період з 01.06.2024р. по 05.06.2024р., з 13.06.2024р. по 30.06.2024р. підтверджується змістом копії довідки в/ч НОМЕР_1 №1394 від 25.04.2025р. про нарахування цієї додаткової винагороди в сумі 23000,00 грн. та скріншотом із банківського рахунку позивача, доданого позивачем до позову, про зарахування цієї суми (з урахуванням відрахувань до бюджету), що становила 22 655,00 грн. на банківський рахунок позивача, така виплата мала місце 23.07.2024р. о 12:24 год.

Зазначені обставини виплати позивачеві згаданої вище додаткової винагороди до 30 000,00 грн. за червень 2024р. 23.07.2024р. позивачем у порядку та у спосіб, встановлений ч.1 ст.9, ч.1 ст.77 КАС України, не спростовані.

А відтак, враховуючи, що відповідачем вказана додаткова винагорода за червень 2024 року пропорційно його участі у виконанні бойових (спеціальних) завдань була нарахована та виплачена позивачеві, суд приходить до висновку, що за таких обставин обґрунтовані правові підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплату позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі 30 000,00 грн. у зменшеному розмірі за червень 2024р. та зобов`язання відповідача вчинити певні дії, у адміністративного суду відсутні, тому у цій частині позову, позивачеві слід відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача з приводу не нарахування та не виплати відповідачем позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі до 30 000,00 грн. за періоди з 06.06.2024р. по 12.06.2024р., з 01.07.2024р. по 18.07.2024р. включно та 30-31.07.2024р., то в цій частині позовні вимоги позивача також задоволенню не підлягають, з огляду на те, що жодних доказів (бойових наказів, рапортів безпосереднього командира та інше), які б свідчили про виконання бойових завдань, перелічених у абз. 3 п.1-1 Постанови КМУ №168, п.2 розділу ХХХІУ Порядку №260, з дотриманням ч.1 ст.9, ч.1 ст.77 КАС України позивачем суду не надано.

А відтак, із аналізу встановлених судом обставин та наявних у справі копій досліджених документів слідує, що факт виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань, перелічених у абз. 3 п.1-1 Постанови КМУ №168, п.2 розділу ХХХІУ у згаданий спірний період з 06.06.2024р. по 12.06.2024р., з 01.07.2024р. по 18.07.2024р. включно та 30-31.07.2024р. жодними доказами не підтверджено (матеріали справи таких доказів не містять), тому обґрунтовані правові підстави для задоволення позову у наведеній частині у адміністративного суду також відсутні.

Отже, у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності, дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168, у розмірі до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 19.07.2024р. по 29.07.2024р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва