Справа № 240/6600/24
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6600/24

Головуючий у 1-й інстанції: Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

13 жовтня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Сапальової Т.В. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.10.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 07.04.2024 у розмірі 3838, 38 грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 07.04.2024 відповідно до Порядку № 100 - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної позивач вказав, що враховуючи редакцію статті 117 К3пП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року (включно)) необхідно стягнути середній заробіток несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 114 172 грн. (620,50 х 184) грн., а не 112 931 грн. (620,50 грн. х 182 дні за період з 01.10.2020 по 31.03.2021), як зазначено у рішенні суду першої інстанції.

При цьому, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду щодо співмірності, належна до виплати сума складає 521 220 грн. (а саме: за період з 01.10.2020 по 18.07.2022 - 407 048 грн. та за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 - 114172 грн.)

До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказує про обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 07.11.2015 по 30.09.2020 проходив службу на посадах Головного управління Національної поліції в Житомирській області та наказом ГУНП від 30.09.2020 №271 о/с його звільнено з органів Національної поліції за п.2.ч1.ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) з 30.09.2020.

Сторонами не заперечується, що виплата одноразової допомоги при звільненні, з урахування суми індексації здійснена позивачу на виконання рішення суду у справі №240/27433/22, у сумі 11374,25 грн виплачено лише 08.03.2024, що підтверджується банківською випискою, яка містяться в матеріалах справи.

Позивач, вважаючи бездіяльність ГУНП щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог частково, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову, а переглядає рішення суду першої інстанції тільки частині відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Необхідно звернути увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо висновку суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги щодо розрахунку розміру сум затримки при звільненні колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року (далі - Закон №2352-ІХ), внесені зміни до статей 116 та 117 КЗпП, які набрали законної сили 19 липня 2022 року.

Згідно зі статтею 116 КЗпП у редакції Закону №2352-ІХ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100). У відповідності до абз. 2 п. 2, п. 8 Порядку № 100, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника поліції проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення працівника поліції обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Верховний Суд у постановах від 29.01.2024 по справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23 та від 23.05.2024 № 560/11616/23 зазначив що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ 19 липня 2022 року і після цього.

Крім того, апеляційний суд також враховує висновки Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Верховний Суд зауважив, що належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Враховуючи постанову Верховного Суду у справі № 440/6856/22 від 06 грудня 2024 року, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини - до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Так, згідно матеріалів справи позивача наказом №271 о/с від 30.09.2020 звільнено зі служби в поліції, а повний розрахунок з позивачем проведено 08.03.2024 (перераховано на виконання рішення суду індексацію в сумі 13 173, 64 грн).

Період з 30.09.2020 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19.07.2022 до 07.03.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Згідно із наданою відповідачем довідкою а.с. 39, середньоденна заробітна плата позивача складає 620, 50 грн.

Період з 30.09.2020 по 18.07.2022 (включно) складає 656 днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде становити 407 048 грн. (620, 50 грн х 656 календарних днів).

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку з 30.09.2020 по 18.07.2022 має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Згідно наявної в матеріалах справи виписки з банку позивачу кошти на виконання рішення суду щодо індексації виплачені відповідачем 08.03.2024 в сумі 13 173, 64 грн.

Істотність частки невиплаченого грошового забезпечення позивача у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 30.09.2020 по 18.07.2022 становить 0,032 % (82 370, 85 грн. / 407 048 грн.).

Сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,032 % розраховується наступним чином: 620, 50 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,032 % х 656 (днів затримки розрахунку) = 13 025, 54 грн.

З урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача за період затримки з 30.09.2020 по 18.07.2022 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 025, 54 грн.

За період з 19.07.2022 по 07.03.2024 застосовується розрахунок, обмежений 6-місячним терміном, але без урахування принципу співмірності: 620, 50 грн. (середньоденний заробіток) х 184 (дні) = 114 172 грн.

Загальна сума, яка підлягає задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача складає 127 197, 54 грн. (13 025, 54 + 114 172 = 127 197, 54 грн.).

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 07.04.2024 у розмірі 3838 (три тисячі тридцять вісім) гривень 38 копійок, оскільки така позиція не узгоджується із діючим законодавством на момент виникнення у позивача права на компенсацію та з актуальною практикою ВС у аналогічних правовідносинах.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки позивач в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а тому сплачена ним сума судового збору (за подання позовної заяви) може бути повернута за клопотанням позивача відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 127 197 (сто двадцять сім тисяч сто дев`яносто сім гривень) 54 коп.

В задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2020 по 18.08.2023 включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Сапальова Т.В. Капустинський М.М.