Справа № 400/612/25
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/612/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року, прийняте у складі суду судді Мороза А.О. в місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Cнігурівського районного суду Миколаївської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Cнігурівського районного суду Миколаївської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, в якому позивач просила суд:

- скасувати наказ Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21.01.25 р. № 16-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі керівнику апарату суду та заступнику керівника апарату суду на 2025 рік» в частині встановлення на 2025 р. з 1 січня 2025 р. надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 , заступнику керівника апарату суду - 12 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 1 січня 2025 р. становить 06 років 01 місяць 19 днів.;

- скасувати наказ Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12.11.24 р. № 140-к «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 ». щодо встановлення з 12 листопада 2024 р. заступнику керівника апарату суду ОСОБА_1 надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 12 відсотків посадового окладу за наявного стажу роботи станом на 12 листопада 2024 року - 06 років 0 місяців 0 днів.

- зобов`язати Снігурівський районний суд Миколаївської області видати наказ щодо встановлення з 12 листопада 2024 р. заступнику керівника апарату суду ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі в розмірі 18 відсотків посадового окладу за наявного стажу роботи станом на 12 листопада 2024 р. - 06 років 0 місяців 0 днів.

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити розрахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі, з урахуванням раніше виплачених сум, заступнику керівника апарату Снігурівського районного суду Миколаївської області відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» та наказу Снігурівського районного суду Миколаївської області , який має бути виданий на підставі пункту 3 заявлених вимог, а саме; з 12 листопада 2024 р. у розмірі 18 відсотків посадового окладу за наявного стажу роботи станом на 12 листопада 2024 року - 06 років 0 місяців 0 днів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21.01.25 р. № 16-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі керівнику апарату суду та заступнику керівника апарату суду на 2025 рік» в частині встановлення на 2025 р. з 1 січня 2025 р. надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 , заступнику керівника апарату суду - 12 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 1 січня 2025 р. становить 06 років 01 місяць 19 днів. Визнати протиправним та скасувати наказ Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12.11.24 р. № 140-к «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 ». щодо встановлення з 12 листопада 2024 р. заступнику керівника апарату суду ОСОБА_1 надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 12 відсотків посадового окладу за наявного стажу роботи станом на 12 листопада 2024 р. - 06 років 0 місяців 0 днів. Зобов`язано Снігурівський районний суд Миколаївської області видати наказ щодо встановлення з 12 листопада 2024 р. заступнику керівника апарату суду ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 18 відсотків посадового окладу за наявного стажу роботи станом на 12 листопада 2024 року - 06 років 0 місяців 0 днів. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що в оскаржуваному рішенні має місце неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, як наслідок рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у пунктом 13 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року № 4059-IX (далі Закон №4059-IX) зокрема установлено, що у 2025 році надбавка за вислугу років державного службовця органу, який провів класифікацію посад державної служби, встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Апелянт вказує, що норми Закону застосовуються до тих державних органів, що пройшли класифікацію посад державної служби при цьому Снігурівський районний суд Миколаївської області пройшов таку класифікацію.

Апелянт звертає увагу, що Законом України від 11.03.2025 року №4282- IX « Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплату праці державних службовців на основі класифікації посад, який опубліковано 04.06.2025 року внесено зміни до ст. 52 Закону України «Про державну службу» та узгоджено їх із приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Крім того, апелянт вказує, що скасування оскаржуваних наказів скасування наказу не відновить порушеного права позивача та не зумовить прийняття рішення про нарахування 50% надбавки за вислугу років в майбутньому.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачка працює на посаді заступника керівника апарату Снігурівського районного суду Миколаївської області, що підтверджується записом трудової книжки позивачки, а також наказом Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області від 19.05.23 р. № 18-ос.

Наказом від 08.12.2023 р. № 131-к позивачці встановлено з 12.11.23 р. надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 15 відсотків посадового окладу, оскільки вислуга років на державній службі становила 5 років.

01.01.2024 р. набрав чинності Закон України Про Державний бюджет України на 2024 рік, відповідно до абзацу другого пункту 12 розділу Прикінцеві положення якого надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

На виконання пункту 12 «Прикінцевих положень» Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» наказом від 12.11.24 р. № 140-к «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 » мені встановлено надбавку у розмірі 12 відсотків посадового окладу за наявного стажу роботи станом на 12.11.24 р. 6 років.

З 01 січня 2025 р. набрав також чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-ІХ, який продублював, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Наказом № 16-к від 21.01.2025 р. «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі керівнику апарату суду та заступнику керівника апарату суду на 2025 рік» на підставі пункту 13 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» позивачці здійснено перерахунок надбавки за вислугу років та мені було встановлено надбавку за вислугу років на державній службі на 2025 р. (з 1 січня 2025 р.) у розмірі 12 відсотків посадового окладу, оскільки вислуга років на державній службі становить 06 років 01 місяць 19 днів років.

Вважаючи, що їй протиправно зменшено розмір надбавки за вислугу років державного службовця з 15 до 12 відсотків посадового окладу, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до своєї преамбули Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (надалі Закон № 1402-VIII) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з ст. 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 150 Закону № 1402-VIII, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до найнижчої за умовами оплати праці посади державної служби, установлюється в розмірі, встановленому законодавством про державну службу. Розмір посадових окладів інших працівників апарату суду збільшується на відповідний коефіцієнт пропорційно посадовим окладам працівників, посади яких віднесені до попередньої за умовами оплати праці посади державної служби в такому суді з урахуванням юрисдикцій державних органів.

Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII), відповідно до його преамбули, визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Статтею 3 Закону № 889-VIII визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону № 889-VIII, державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону № 889-VIII, стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років.

Відповідно до ч.ч. 1-2, 4-5, 8 ст. 50 Закону № 889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.

Особливості оплати праці державних службовців в апаратах (секретаріатах) судів та інших органах системи правосуддя визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII, надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Поряд із цим, п.п. 10, 12 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09 листопада 2023 року № 3460-IX (далі Закон № 3460-IX) установлено, що у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.

У 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Також, листом Національного агентства України з питань державної служби від 19.01.2024 № 926/92-24 надано роз`яснення, що «пунктами 10, 12 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.

Згідно з пунктом 13 Прикінцевих положень Закону умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються для державних службовців у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби. Оплата праці таких державних службовців здійснюється відповідно до умов, встановлених на 2023 рік, при цьому стимулюючі виплати можуть бути нараховані в граничному розмірі до 50 відсотків посадового окладу на місяць.

Отже, у 2024 році оплата праці державних службовців державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році» з урахуванням пункту 12 Прикінцевих положень Закону.

Державним службовцям державних органів, які провели класифікацію посад державної служби, надбавка за вислугу років у 2024 році встановлюється на рівні 2 відсотків від посадового окладу за кожний рік стажу державної служби та не може перевищувати 30 відсотків посадового окладу».

Крім того, 19.11.2024 року Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про Державний бюджет на 2025 рік» №4059-1Х, який набрав чинності з 01.01.2025.

Частиною 3 розділу «Прикінцеві положення» вказаного закону, зупинено на 2025 рік дію частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 4, ст. 43; 2019 р., № 43, ст. 250) в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад;

Частиною 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з: сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України; варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин, до Закону № 889-VIII будь-яких змін щодо зменшення щорічного та граничного відсотку набавки за вислугу років, у тому числі, у зв`язку із проведенням класифікації посад не вносилось.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діли дві норми щодо визначення розміру надбавки за вислугу років державним службовцям, це п. 12 Закону № 3460-IX та пункт 13 Закону України №4059-1Х, які поширювались на державних службовців органів, у яких проведено класифікацію посад, та ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII, яка поширювались на усіх без виключення державних службовців, оскільки жодних застережень з цього приводу ця норма не містить.

Водночас, слід урахувати, що п. 12 Закону № 3460-IX та пункт 13 Закону України №4059-1Х зменшували граничний розмір надбавки за вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, а також зменшує розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, тобто запроваджує менший розмір спірної надбавки, ніж це передбачено ч. 1ст. 52 Закону № 889-VIII.

У рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, яке набрало законної сили 21.09.2023 року, суд зазначив, що «надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що врегулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультроактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а виснувала, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Слід також звернути увагу, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання є колізією норм права.

За загальним правилом вирішення колізій, передбаченим частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У п. 2.1 Рішення від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 Конституційний Суд України зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Виходячи із засад теорії права, оскільки Закон № 889-VIII та Закони № 3460-IX та №4059-1Х мають однакову юридичну силу, при цьому Закони № 3460-IX та №4059-1Х прийняті пізніше, у спірних правовідносинах має місце змістовна та темпоральна колізії.

У випадку одночасного існування змістовної та темпоральної колізії між більш ранньою cпeціaльнoю нopмoю і пізнішoю зaгaльнoю нopмoю пepeвaгy мaє paнішe пpийнятa cпeціaльнa нopмa, тобто ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII у спірних правовідносинах.

Поряд із цим, у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України в вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ).

При цьому також слід урахувати, що роз`яснення НАДС, інших міністерств та центральних органів виконавчої влади щодо розрахунку заробітної плати мають лише інформаційний характер і не встановлюють правових норм, а тому не можуть покладатися в основу видання наказів щодо встановлення складових заробітної плати державних службовців.

З огляду на вищевикладене, у спірних правовідносинах до застосування підлягає норма спеціальних нормативно-правових актів, а саме ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якими звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством, а відтак спірні накази є протиправними та підлягають скасуванню.

Аналогічна правова позиція щодо спірних правовідносин викладена у рішенні Верховного Суду від 30.05.2025 року у зразковій справі №240/7215/24 .

Зокрема, за результатами розгляду справи №240/7215/24 як зразкової, Верховний Суд резюмував, що спосіб, у який законодавець реалізував реформу оплати праці державних службовців, утворив протиріччя у законодавстві (унаслідок існування двох законів, які по-різному регулюють одні й ті самі відносини) і призвів до фактичного обмеження передбаченого в Законі №889-VIII розміру надбавки за вислугу років державним службовцям, що, виходячи з указаних рішень Конституційного суду України, суперечить Конституції України.

Водночас, дійсно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад» №4282-IX від 11.03.2025 р., який набув чинності 01.04.2025 р., статтю 52 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII викладено в новій редакції, а саме надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що оскільки на момент спірних правовідносин чинне на той час законодавство містило правову колізію, її подальше усунення не змінює правового врегулювання спірних правовідносин під час прийняття оскаржуваних у межах даної справи наказів. Крім того, колегія суддів враховує, що у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату позивачці надбавки за вислугу років на державній службі судом першої інстанції відмовлено, і в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а протиправність оскаржуваних у межах даної справи наказів обумовлена нормами законодавства, які діяли саме в момент їх прийняття.

Відносно доводів апелянта, що скасування наказу не відновить порушеного права позивача та не зумовить прийняття рішення про нарахування 50% надбавки за вислугу років в майбутньому, колегія суддів зазначає наступне.

Водночас, згідно вимог ч. ч 2-3 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, звертаючись до суду, кожна особа формулює позовні вимоги у спосіб, який вона вважає необхідним для захисту порушеного права. В свою чергу, адміністративний суд має право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача. Враховуючи викладене, питання ефективного захисту порушеного права позивача знаходиться поза межами компетенції відповідача, а доводи апеляційної скарги у цій частині не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Разом з тим, адміністративне судочинство спрямоване на захист уже порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення, вчиненню ним дій чи допущенням бездіяльності порушуються права позивача. Захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, доводи апелянта, що скасування наказу не відновить порушеного права позивача та не зумовить прийняття рішення про нарахування 50% надбавки за вислугу років в майбутньому є необґрунтованими, оскільки судове рішення не повинне містити приписів, які прогнозують можливі порушення з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень у майбутньому, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 березня 2020 року по справі №653/2554/17, від 04 березня 2020 року по справі №750/11948/17 та від 10 грудня 2019 року по справі №808/4131/16.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Cнігурівського районного суду Миколаївської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко