Справа № 640/10031/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Ключковича В.Ю.

За участю секретаря Кузьмука Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 03.03.2022 № 80 о/с «По особовому складу» про звільнення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 з посади помічника чергового чергової частини Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві з 26 лютого 2022 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника чергового чергової частини Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві з 26 лютого 2022 року;

- стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві на користь ОСОБА_1 всі судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що у відповідності до норм трудового законодавства, які необхідно застосовувати при розгляді питання правомірності звільнення відповідачем позивача, для переходу у встановленому порядку на роботу до інших міністерств необхідна наявність: 1) згоди працівника на такий перехід (переведення) - позивач не мав наміру переходи до іншого міністерства, установи та/або організації; 2) погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів щодо переведення (переход) працівника - погодження між відповідачем та Міністерства оборони України щодо переведення позивача не було і не могло бути, оскільки позивача було мобілізовано, а не переведено на службу до іншого органу; 3) листа-запиту власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення (переходу) - Міністерство оборони України не направляло відповідачу лист-запит на переведення позивача зі служби у Управлінні поліції охорони в м. Києві на службу в ЗСУ; 4) наказу чи розпорядження відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення (переходу) - Міністерством оборони України не приймались накази про прийняття позивача на службу у зв`язку з переведенням/ переходом). Тобто, жодна із зазначених вище обов`язкових умов не була дотримана відповідачем, а тому, вважати проходження військової служби у ЗСУ переведенням зі служби в Національній поліції протиправно. Крім того, апелянт стверджує, що він не подавав рапорту ні на переведення, ні на звільнення зі служби в органах Національної поліції.

26 листопада 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Управління поліції охорони в м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

16 вересня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Чучковської Анни Вячеславівни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її зайнятістю у Київському апеляційному суді у розгляді цивільної справи №760/453/17.

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - Чучковської Анни Вячеславівни про відкладення розгляду справи задоволено, відкладено розгляд справи на 07 жовтня 2025 року на 13:50 год.

07 жовтня 2025 року після початку розгляду справи колегії суддів передано повторне клопотання представника ОСОБА_1 - Чучковської Анни Вячеславівни клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її зайнятістю у Печерському районному суді міста Києва у розгляді цивільної справи №757/4108/24-ц. Представник апелянта зазначила, що розгляд вищевказаної цивільної справи призначений у Печерському районному суді міста Києва на 07 жовтня 2025 року о 10:30 год., разом з тим, станом на 12:30 год. розгляд справи триває через затримання початку розгляду справи.

Приймаючи до уваги те, що доводи і вимоги ОСОБА_1 викладені в його апеляційній скарзі та, в силу вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; явка сторін в судове засідання суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась; за клопотанням представника ОСОБА_1 - Чучковської А.В. розгляд справи вже відкладався; після відкладення розгляду справи представник апелянта мала можливість, в разі необхідності, подати додаткові письмові пояснення, колегією суддів у задоволенні вищевказаного повторного клопотання про відкладення розгляду справи відмовлено.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді помічника чергового чергової частини сектору організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві.

24 лютого 2022 року, у зв`язку з оголошенням воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022, ОСОБА_1 отримав мобілізаційне розпорядження, про що, як наголошує позивач, повідомив роботодавця, проте, з листа Управління поліції охорони в м. Києві від 31.05.2022, ОСОБА_1 стало відомо про його звільнення.

Згідно наказу Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 03.03.2022 № 80 о/с «По особовому складу», старшого сержанта поліції ОСОБА_1 з 26.02.2022 було звільнено зі служби в поліції згідно п. 8 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Підставою прийняття даного наказу вказано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 46 від 26.02.2022.

10 брезня 2022 року ОСОБА_1 вибув з району ведення бойових дій до центральної районної лікарні м. Запоріжжя. в зв`язку з пораненням.

Копію наказу про звільнення та трудову книжку ОСОБА_1 отримав 27.06.2022.

Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В силу вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 65 Конституції України установлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час винесення спірного наказу від 03.03.2022 № 80 о/с) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 580-VIII, національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частинами 1-2 статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 60 Закону № 580-VIII визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

У силу вимог пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 03.03.2022 № 80 о/с «По особовому складу», відповідно до Закону України «Про національну поліцію», старшого сержанта поліції ОСОБА_1 з 26.02.2022 звільнено зі служби в поліції згідно пункту 8 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Підставою прийняття даного наказу вказано наказ командира військової частни НОМЕР_1 № 46 від 26.02.2022.

Так, спірні правовідносини виникли з приводу незаконного, на думку позивача, його звільнення зі служби в органах Національної поліції у зв`язку з призовом на військову службу за мобілізацією до Збройних Сил України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поліцейські не можуть одночасно перебувати на двох обліках, військовому (проходити військову службу) та спеціальному в поліції (проходити службу в поліції), що у силу регулювання та завдань, є взаємовиключним.

При цьому, на переконання суду першої інстанції, позивач, маючи бажання нести службу в складі Збройних сил України, а не в Національній поліції України, зобов`язаний був дотриматись певного порядку звільнення згідно з пунктом 8 частини 1 статті 77 Закону (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача були наявні підстави для застосування приписів п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з виданням наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.02.2022 № 46, яким солдата ОСОБА_1 було прийнято до особового складу військової частини.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими, з огляду на наступне.

Згідно преамбули Закону № 580-VIII, цей закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Норми статті 77 Закону № 580-VIII передбачають, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у тому числі, у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) (пункт 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII).

При цьому, нормами Закону № 580-VIIІ не врегульовано порядок переходу на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Верховний Суд у постанові від 16.10.2019 у справі № 805/3724/15-а зазначив, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП України. Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення, відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України у погоджений сторонами строк. Отже, для переведення працівника на інше підприємство необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів.

Матеріали справи свідчать, що 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 отримав мобілізаційне розпорядження команда № НОМЕР_1 , ВОС №901 (а.с. 20).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.02.2022 № 46, солдата ОСОБА_1 з 26 лютого 2022 року було зараховано до особового складу частини (а.с. 44).

Слід зазначити, що нормами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями частини першої статті 1 Закону № 2232-XII, відповідно до якої, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, зокрема, частиною третьою указаної статті визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У частинах шостій та сьомій статті 119 КЗпП України визначено вичерпний перелік осіб, на яких не поширюються вищезгадані гарантії, а саме: гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився; гарантії, передбачені частинами другою і третьою цієї статті, не поширюються на осіб, які визнані винними у вчиненні кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби (військових кримінальних правопорушень) під час особливого періоду і вирок стосовно яких набрав законної сили.

Частиною 2 статті 39 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено та діє донині.

Воєнний стан, в розумінні положень статті 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави для висновку, що передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі № 280/7366/23.

Колегія суддів зазначає, що гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

Таким чином, з моменту призову (прийняття) на військову службу, за громадянами України, які були призвані (прийняті) на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що призов (прийняття) на військову службу під час мобілізації не є тотожним з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку посилається відповідач, як на підставу звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2025 року у справі № 440/4057/23, що прийнята за аналогічних обставин справи.

З огляду на викладене, оскільки, ОСОБА_1 прийнятий на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, відтак, на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, зокрема, в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади в Управлінні поліції охорони в м. Києві.

За таких обставин, враховуючи положення частини третьої статті 119 КЗпП України, колегія суддів вважає, що Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України не мало законних підстав для звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, а тому наказ відповідача від 03 березня 2022 року № 80 о/с є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Позивач просить суд поновити його на посаді помічника чергового чергової частини Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві з 26 лютого 2022 року.

Разом з тим, згідно оскаржуваного наказу Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 03.02.2022 № 80 о/с, ОСОБА_1 звільнено з 26 лютого 2022 року.

Тобто, 26 лютого 2022 року був останнім днем, коли ОСОБА_1 займав посаду помічника чергового чергової частини сектору організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві позивача, а тому, його слід поновити з наступного дня - 27 лютого 2022 року.

Частиною 2 статі 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, вирішуючи питання щодо визначення періоду, за який ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходить з наступного.

Так, частиною третьою статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на час винесення спірного наказу від 03.03.2022 № 80 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції, було передбачено гарантії щодо збереження середнього заробітку за працівниками з дня прийняття їх на військову службу під час дії воєнного стану.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (набрав чинності 19 липня 2022 року) внесено зміни та у частині третій статті 119: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, з 19 липня 2022 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин 4-5 статті 119 КЗпП України, гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

Таким чином, вказаними змінами скасовано збереження середнього заробітку за мобілізованими працівниками.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за місцем проходження служби за період з 27 лютого 2022 року (наступний день після дня звільнення) по 18 липня 2022 року.

Так, відповідно до частин 1-2 статті 94 Закону № 580-VIII, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року №669/28799 (далі - Порядок №260), затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Отже, при обчисленні суми середньої заробітної плати, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу, підлягають застосуванню саме положення Порядку №260.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеного у постановах від 19 березня 2020 року у справі №360/4086/18, від 31 березня 2020 року у справі №№1440/1938/18.

Згідно із пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку №260 передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, при визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що підлягає присудженню на користь позивача з відповідача необхідно брати до уваги кількість календарних днів для обрахунку грошового забезпечення, як то передбачено Порядком № 260.

Період з 27 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року становить 142 календарних дні.

Відповідно до довідки Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 30.06.2022 №135/43/29/03, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 на посаді помічника чергового чергової частини сектору організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві за період грудень 2021 - січень 2022 року складає 467,65 грн. (а.с. 47).

З огляду на викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року, який підлягає стягненню з Управління поліції охорони в м. Києві на користь ОСОБА_1 становить 66 406,30 грн. (142 х 467,65).

У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві на його користь всі судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, слід зазначити наступне.

Положення ч.ч. 1-2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

У відповідності до частини 1 статті 26 Закону №5076-VI, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги; документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

За змістом пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI, інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

В силу вимог ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями частини 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріали справи свідчать, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції представником позивача надано:

- Договір про надання професійної правничої допомоги від 17 червня 2022 року №8, укладений між ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та Адвокатське Об`єднання «Чучковських» в особі директора (керуючого партнера) Чучковської Ольги Вячеславівни, (далі - Адвокатське Об`єднання);

- Додаткову угоду від 17 червня 2022 року № 1 до Договору № 8 від 17 червня 2022 року;

- акт-рахунок від 30 червня 2022 року №8/1.

Відповідно до пункту 1.1 Договору про надання професійної правничої допомоги від 17 червня 2022 року №8, Клієнт доручає, а Адвокатське Об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором. Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених даним Договором.

Згідно п. 1.3 Договору про надання професійної правничої допомоги від 17 червня 2022 року №8, на виконання п. 1.1 даного Договору Клієнт надає право (уповноважує) Адвокатське Об`єднання при здійсненні своїх повноважень, зокрема але не обмежуючись, зокрема, представляти Клієнта в усіх судах України будь-якої інстанції та будь-якої юрисдикції з усіма правами наданими позивачу.

Додатковою угодою від 17 червня 2022 року № 1 до Договору № 8 від 17 червня 2022 року сторони визначили, що вартість послуг з надання правової допомоги згідно Договору № 8 від 17 червня 2022 року щодо надання професійної правничої (правової, юридичної) допомоги та представництва інтересів Клієнта у справі про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу становить двадцять п`ять тисяч гривень.

Відповідно до акту-рахунку від 30 червня 2022 року №8/1, вартість однієї години роботи адвоката Адвокатського Об`єднання становить три тисячі гривень, Адвокатським Об`єднанням «Чучковських» були виконані, а Клієнтом прийняті та оплачені наступні роботи (надані таки послуги):

- складання адвокатського запиту № 8/60/1 від 24.06.2022 року до Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України щодо витребування відомостей відносно ОСОБА_1 - кількість годин 1, вартість 3000,00 грн.

- складання позовної заяви ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення та скасування його, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - кількість годин 7 год 20 хв., вартість 22 000,00 грн. Разом 25 000,00 грн.

Факт надання Адвокатським об`єднанням ОСОБА_1 вищевказаних послуг підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини 6 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог частини 7 статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначила наступне: «…саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони».

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення, також, в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі №640/10548/19, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Матеріали справи свідчать, що Управління поліції охорони в м. Києві ні у відзиві на позовну заяву, ні в письмових поясненнях від 15.04.2024, поданих до суду першої інстанції, ні у відзиві на апеляційну скаргу не висловлювало будь-яких заперечень щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17, згідно якої, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Беручи до уваги викладене у сукупності, зважаючи на предмет позову, фактичний об`єм виконаної роботи, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 25 000 грн., є документально підтвердженими, обґрунтованими та співмірними зі складністю цієї справи, значенням справи для учасників процесу, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, а тому, такі витрати слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України від 03 березня 2022 року № 80 о/с.

Поновити ОСОБА_1 на посаді помічника чергового чергової частини сектору організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Шевченківського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві з 27 лютого 2022 року.

Стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві (04050, м. Київ, вул. Студентська, 9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року у розмірі 66 406 (шістдесят шість тисяч чотириста шість) грн. 30 коп.

Стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві (вул. Студентська, 9, м. Київ, 04050, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Ключкович В.Ю.

Повне судове рішення складено 09.10.2025 р.