Справа № 990/18/25
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №990/18/25

адміністративне провадження № П/990/18/25

Верховний Суд у складі суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого (судді-доповідача) Хохуляка В.В., суддів: Васильєвої І.А., Гімона М.М., Олендера І.Я., Юрченко В.П.,

секретар судового засідання Проценко Р.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ліходій О.О.

розглянув як суд першої інстанції у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження справу №990/18/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

І. ПОЗОВНІ ВИМОГИ

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя, у якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя №3649/0/15-24 від 17.12.2024 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду»; зобов`язати Вищу раду правосуддя повторно розглянути рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

ІІ. ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

З позовної заяви слідує, що ОСОБА_1 не погоджується з рішенням ВРП, вважає його незаконним, упередженим, свавільним, таким, що не відповідає дійсним обставинам, прийнятим за неналежної оцінки доводів кандидата на посаду судді, порушує право ОСОБА_1 на доступ до професії та принижує його професійну репутацію, просить визнати оскаржуване рішення протиправним та скасувати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновок ВРП є абстрактними припущеннями недоброчесності кандидата, що не підтверджуються об`єктивними даними та більш того, спростовується матеріалами кримінального провадження, поясненнями кандидата та інших осіб. Викладені ВРП у спірному рішенні мотиви щодо невідповідності позивача критеріям доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені фактично на підставі припущень (сумнівів), за відсутності належних доказів, які доводили б недоброчесність ОСОБА_1 .

У своїх доводах позивач зазначає, що згідно з оскаржуваним рішенням підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді слугувало те, що ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. У свою чергу, детальний аналіз кожного з фактів, які ВРП поклала в основу оскаржуваного рішення свідчить про застосування до їх оцінки стандарту «prima facie», що не можна визнати виправданим, з урахуванням такої правової конструкції як «обґрунтований сумнів», що введений законодавцем для оцінки доброчесності кандидата на суддівську посаду.

На переконання позивача, відмова ВРП у внесенні подання про призначення його суддею є протиправною, оскільки така відмова заснована винятково на припущеннях, які були сформовані внаслідок хибної інтерпретації доповідачем фактичних обставин кримінального провадження №0001052. Крім того, оскаржуване рішення містить ряд невідповідностей та нерелевантних висновків, у зв`язку з чим оцінка дійсних фактів або не надавалась, або надавалась неправильно. З доводів позивача слідує, що його позиція та поведінка у кримінальному провадженні №0001052 з самого початку була відкритою та послідовною, за наявності можливості відмовитися від свідчень проти себе на підставі ст.63 Конституції України та ст.18 КПК України, він без участі захисника надавав детальні пояснення та у подальшому показання з приводу обставин ДТП під час допиту, які під час досудового розслідування не змінював, надав згоду на проведення за його участю слідчого експерименту, у тому числі із залученням представника потерпілого, жодним чином не перешкоджав здійсненню досудового розслідування, що свідчить про те, що його дії та поведінка були спрямовані на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, підстави, які лягли в основу рішення ВРП від 24.09.2024 є надуманими та такими, що не відповідають дійсності або ґрунтуються на припущеннях (легковажними). Як зазначає позивач, за майже 10 місяців розгляду рекомендації ВККС про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, ВРП не направлено позивачу жодного запиту про надання пояснень та підтверджуючих документів з питань, які, на думку відповідача, згідно з оскаржуваним рішенням, є підставами для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення кандидата на посаду судді, а з тих питань, по яким ОСОБА_1 пояснення надані самостійно, не взяті до уваги з невідомих причин або взагалі проігноровані. Вказане свідчить про упередженість до кандидата та небажання з`ясовувати дійсні обставини подій, що відбулися.

Позивач звертає увагу, що межі дискреції ВРП щодо здійснення розгляду рекомендації ВККС не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду ВРП цього питання, як і прийняте рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про призначення яких на посаду судді розглядалося ВРП, так і незалежному сторонньому спостерігачу.

Посилаючись на п. 105 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2024 у справі №990/2/24, позивач зазначає, що обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася ВРП, коли оцінювала цього кандидата. У рішенні Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №9901/641/18 викладено, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінеен проти Фінляндії» № 3780001/97, п. 36).

Таким чином, посилання ВРП лише на наявність обґрунтованого сумніву у доброчесності кандидата на посаду судді, без аналізу доказів, якими він підтверджується або спростовується, не дають змоги встановити, за яким конкретно критерієм позивач не відповідає вимогам, що пред`являються до кандидата на посаду судді, та жодним чином не дозволяє встановити дійсних підстав, з яких виходила ВРП під час ухвалення оскаржуваного рішення, і мотивів його прийняття. На думку позивача, в результаті детального аналізу рішення відсутнє будь-яке розуміння щодо того, чому і чим (окрім власної суб`єктивної оцінки доповідача) керувалась ВРП, здійснюючи оцінку поведінки кандидата на підставі неіснуючих рішень або без дослідження їх змісту та перевірки достовірності відомостей, викладених у них.

Позивач стверджує, що ВРП допустила невідповідність, за якої правник із багаторічним досвідом бездоганної праці в органах прокуратури був визнаний не достатньо доброчесним для зайняття посади судді місцевого суду. ВРП допустила існування подвійних стандартів доброчесності щодо суддів та прокурорів. Відповідач не врахував, що поняття доброчесності вперше з`явилось саме в Законі України «Про прокуратуру». Цей факт означає, що саме органи прокуратури здійснювали перевірки на дотримання вимог доброчесності серед своїх представників. Так, впродовж 2016-2018 рр. відділом запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України проводились таємні перевірки доброчесності прокурорів. Зокрема, ОСОБА_1 успішно пройшов таємну перевірку доброчесності. Крім того, в 2015 році ОСОБА_1 успішно пройшов перевірку достовірності відомостей, передбачених ч. 25 ст. 5 Закону України «Про очищення влади». Також, у 2021 році позивач взяв участь у доборі на посаду прокурора, та склавши успішно тестування рівня знань та умінь у застосуванні закону, а також на загальні здібності та навички, враховуючи результати проведення співбесіди з метою виявлення відповідності кандидата вимогам професійної компетентності та доброчесності, ОСОБА_1 визнано таким, що успішно пройшов добір на посаду прокурора у відповідному органі прокуратури. За результатами проведеної спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , який претендував на зайняття посади прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області, інформації, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком не виявлено. У зв`язку з наведеним, можна дійти однозначного висновку, що покладені ВРП в основу відмови внести подання обставини не були об`єктивно спроможними для такого рішення.

Як зауважує позивач, йому довелося пройти тривалу процедуру, яка включала в себе проходження анонімного тестування, спеціальної підготовки в Національній школі суддів України протягом дев`яти місяців, підготовку до іспитів та їх складання, співбесіду у ВККС. Однак оцінивши поведінку позивача на підставі припущень, які спростовуються поясненнями кандидата та наявними у розпорядженні Ради матеріалами кримінального провадження, не навівши жодних обґрунтувань наведених висновків, переоцінивши обставини життя позивача, які мали місце до прийняття рішення про визнання його таким, що за результатами спеціальної перевірки ВККС відповідає установленим Законом вимогам до кандидата на посаду судді, ВРП нівелювала професійну репутацію позивача, опублікувавши в оскаржуваному рішенні висновок про «намагання уникнути кримінальної відповідальності» та «відчуття безкарності», тобто фактично про вчинення кандидатом на посаду судді кримінального правопорушення, які були спростовані рішенням про закриття кримінального правопорушення, на підставі рішенням суду. Наведені дії спричинили порушення ряду конвенційних прав позивача, від захисту честі та гідності до права на доступ до професії (в аспекті ст. 8 ЄСПЛ). У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бігаєва проти Греції» Суд наголосив, що питання про те, чи був мотив недопущення заявниці до складання організованих Колегією адвокатів іспитів, а саме її громадянство, достатньо обґрунтованим, не є головним у цій справі; навпаки, суттєвим є той факт, що влада дозволила заявниці пройти передбачене стажування, хоча спочатку уже було зрозуміло, що після завершення стажування вона не отримає права брати участь у складанні іспитів для вступу до адвокатури. З урахуванням вищевикладеного Європейський Суд дійшов до висновку, що у діях компетентної влади не було достатньої послідовності та поваги до особистого та професійного життя заявниці і що держава-відповідач також порушила цими діями право заявниці на повагу до її приватного життя відповідно до положень статті 8 Конвенції.

Позивач виділяє, що законом обмежено підстави судового контролю вичерпним переліком. Втім, Верховний Суд, враховуючи положення ст. 55 Конституції України і позиції Європейського суду з прав людини, неодноразово відзначав, що не обмежується з`ясуванням лише визначених Законом №1402-VIII підстав для оскарження і скасування рішення цього органу державної влади, а справу слід вирішувати з урахуванням загальних засад адміністративного судочинства як суд повної юрисдикції. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2019 у справі №800/551/17, від 08.07.2020 у справі №9901/251/19, від 29.09.2022 у справі №9901/230/19). Європейський суд з прав людини, досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративного органу, виснував, що суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості актів, які прийняті органом влади, однак все ж таки суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справах Sigma Radio Television Ltd. проти Кіпру №32181/04 та № 35122/05, 21.10.2011, п.п.156, 157; Путтер проти Болгарії, №38780/02, 02.03.2011, п.п. 47- 56; Браян проти Великобританії, №19178/91, 22.11.1995, п.44).

Враховуючи указане, у позовній заяві ОСОБА_1 просить рішення ВРП від 17.12.2024 скасувати, зобов`язати ВРП повторно розглянути рекомендацію ВККС про призначення ОСОБА_1 на посаду судді (том 1, арк спр 1-37).

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову. Як зазначає представник відповідача, на Раду покладено обов`язок щодо формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя. Повноваження Вищої ради правосуддя щодо формування суддівського корпусу на умовах доброчесності та високопрофесійності узгоджуються із міжнародними стандартами призначення судді на посаду. Таким чином, оскільки на Раду покладено обов`язок сформувати такий суддівський корпус, представники якого викликали б довіру у громадян України, то Вища рада правосуддя зобов`язана перевірити дані, що характеризують особисті та моральні якості особи, яка претендує на посаду судді, репутація якої має бути бездоганною.

Представник відповідача посилається на те, що відповідно до частини другої статті 79-6 Закону № 1402-VIII Вища рада правосуддя відмовляє у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей. Сумнів може вважатися «обґрунтованим», якщо він ґрунтується на дійсних обставинах, з якими він пов`язаний, і ці обставини підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Сумнів має значення і може бути законною підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, якщо він пов`язаний з доброчесністю, професійною етикою.

Представник відповідача звертає увагу, що частиною п`ятою статті 79-6 Закону № 1402-VIII визначено, що рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом Вищої ради правосуддя, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких Вища рада правосуддя прийшла до відповідних висновків. У свою чергу, оскаржуване рішення прийнято повноважним складом Вищої ради правосуддя та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухвалені та містить мотиви, з яких Рада прийшла до відповідних висновків.

Як зазначає представник відповідача, ураховуючи обставини, ВРП дійшла висновку, що поведінка ОСОБА_1 (як прокурора, обізнаного із нормами кримінального процесуального законодавства) під час кримінального провадження, у стороннього спостерігача створює враження про намагання ОСОБА_1 уникнути кримінальної відповідальності, відчуття безкарності та викликає сумніви у його доброчесності. Інформація щодо кандидата ОСОБА_1 була отримана в передбаченому законом порядку, не була предметом розгляду ВККСУ з наданням їй належної оцінки, наведені відомості є об`єктивними, реальними, істотними та негативними і такими, що викликають сумнів у відповідності кандидата критерію доброчесності, матимуть негативний вплив на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. Керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді - ОСОБА_1, та його особистих якостей, необхідністю відбору на посаду судді осіб із високими моральними та особистими якостями, Вища рада правосуддя дійшла висновку, що у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі рекомендації ВККСУ необхідно відмовити.

Представник відповідача констатує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; рішення прийняте з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано Вищій раді правосуддя. Рішення прийняте обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мали значення для його прийняття; безсторонньо; добросовісно; розсудливо.

Як зауважує представник відповідача, позовна вимога щодо зобов`язання ВРП повторно розглянути рекомендацію ВККС про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду, є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 17.12.2024, тому також задоволенню не підлягає (том 3, арк спр 1-11).

Судом отримано відповідь на відзив, де зазначено, що позивач висловлює заперечення щодо описаних обставин, висновків, та вважає поданий ВРП документ таким, що за змістом не відповідає вимогам ст. 162 КАС України, і за суттю не спростовує слушності доводів позовної заяви щодо протиправності рішення ВРП від 17.12.2024. Як зазначає позивач, дублюючи у відзиві текст оскаржуваного рішення, відповідач не наводить жодних доказів на підтвердження наведених у тексті припущень. Натомість, у відзиві та в оскаржуваному рішенні відповідачем ігноруються висновки всіх проведених судових автотехнічних експертиз та результати досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001052, викладені у постанові слідчого прокуратури від 03.10.2018 про закриття вказаного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Водночас, указане рішення в судовому порядку до теперішнього часу не оскаржено та неодноразово було предметом перевірки та дослідження членами конкурсних комісій (під час співбесіди з ВККС 23.01.2024 у ході проведення добору кандидатів на посаду судді місцевого суду та підчас проведення співбесіди з метою виявлення відповідності кандидата вимогам професійної компетентності та доброчесності підчас добору на посаду прокурора у відповідному органі прокуратури).

Наведене у підсумку дає підстави стверджувати, що викладені ВРП у спірному рішенні мотиви щодо невідповідності позивача критеріям доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені фактично на підставі припущень (сумнівів), за відсутності належних доказів, які доводили б недоброчесність ОСОБА_1 . Не зазначено відповідачем такі мотиви, факти, на яких вони ґрунтуються, та докази, якими підтверджуються, і у відзиві.

На переконання представника позивача, зазначаючи у відзиві про неможливість оскарження рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення кандидата на посаду судді інакше як з підстав, передбачених ч.5 ст.79-6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідач ігнорує висновки Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.05.2020 у справі №9901/212/19 та від 20.05.2020 у справі №9901/257/19 зробила висновок про те, що обсяг дискреції Комісії (яка в даному випадку поширюється і на ВРП - прим. позивача) не може бути необмеженим і повинен підлягати зовнішньому/публічному контролю, в тому числі судовому. Процес та результат повинен бути зрозумілим як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема кандидату на посаду судді, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати якісний суддівський корпус, то обґрунтованість/умотивованість рішень щодо відповідності судді займаній посаді чи підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є необхідною для цього умовою. З огляду на викладене, Суд вважав, що вмотивованість рішення ВККС України про відмову у внесенні рекомендацій до ВРП про призначення кандидата на посаду судді (так само і рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення кандидата на посаду судді - прим. позивача) є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови у внесенні рекомендацій до ВРП. Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах. Водночас, оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень Комісії не є втручанням у її дискреційні повноваження (постанова від 11.07.2024 у справі №990/183/23).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах (зокрема від 10.11.2022 у справі №9901/355/21, від 30.05.2024 у справі № 990/3/24) неодноразово зазначала, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому. Як указує представник позивача, з оскаржуваного рішення не вбачається, якому саме критерію доброчесності, визначеному ч.9 ст.69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не відповідає ОСОБА_1 .

Позивач наголошує на тому, що вважає рішення ВРП від 17.12.2024 ухваленим без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, а саме: необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, із дискримінаційним підходом до прийняття рішення, непропорційно, а саме без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У відповіді на відзив констатовано, що переоцінивши висновки, викладені в матеріалах кримінального провадження №0001052, оцінивши дії ОСОБА_1 у ході досудового розслідування на підставі припущень, які спростовуються матеріалами провадження, виснувавши про намагання кандидата уникнути кримінальної відповідальності та навіть покарання, ВРП безпідставно підірвала професійне становище позивача, чим порушила його право на доступ до професії та принцип правової визначеності в демократичному суспільстві. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить задовольнити адміністративний позов у повному обсязі (том 6, арк спр 1-11).

ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

17.01.2025 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями колегію суддів для розгляду цієї справи визначено у складі: головуючий (суддя-доповідач) Хохуляк В.В., судді: Васильєва В.І., Дашутін І.В., Гімон М.М., Юрченко В.П.

Ухвалою Верховного Суду від 21.01.2025 у задоволенні заяви судді Гімона М.М. про самовідвід від участі у розгляді справи №990/18/25 відмовлено.

Ухвалою суду від 21.01.2025 відкрито провадження у справі №990/18/25. Судове засідання з повідомленням (викликом) сторін призначено на 26.02.2025.

Ухвалою від 20.02.2025 заяву представника відповідача про участь Ліходій О.О. у судовому засіданні з розгляду справи в режимі відеоконференції задоволено.

31.01.2025 до суду надійшов відзив ВРП на адміністративний позов.

03.02.2025 судом отримано відповідь позивача на відзив ВРП.

Ухвалою від 26.02.2025 у задоволенні заяви судді Хохуляка В.В про самовідвід відмовлено. У судовому засіданні позивач зазначив, що представник позивача Волок Ю.В. не буде брати участь надалі у судових засіданнях. Наступне судове засідання призначено на 12.03.2025.

Судове засідання, призначене на 12.03.2025, не відбулося у зв`язку відсутністю повного складу колегії суддів (перебування у відпустці судді Юрченко В.П.). Судове засідання призначено на 19.03.2025.

Ухвалою суду від 17.03.2025 заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

У судовому засіданні 19.03.2025 оголошено перерву до 09.04.2025.

09.04.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 07.05.2025.

Розгляд адміністративної справи №990/18/25, призначений на 07.05.2025, не відбувся у зв`язку з оголошенням у м. Київ повітряної тривоги. Наступне судове засідання призначено на 21.05.2025.

21.05.2025 протокольною ухвалою заяву представника відповідача про участь Цуцкірідзе І.Л. у судовому засіданні з розгляду справи в режимі відеоконференції задоволено. У судовому засіданні оголошено перерву до 04.06.2025.

Розгляд справи, що призначений на 04.06.2025, не відбувся у зв`язку відсутністю повного складу колегії суддів (перебування у відпустці судді Дашутіна І.В.). Судове засідання призначено на 23.07.2025.

З огляду на те, що судді Васильєва І.А., Юрченко В.П. 23.07.2025 перебували у відпустці, розгляд справи призначено на 16.07.2025.

У судовому засіданні 16.07.2025 судом прийнято до уваги відомості про технічну неможливість приєднатись до відеоконференції, що виникла у позивача, суд урахував, що позивач просить відкласти розгляд справи. Судове засідання призначено на 10.09.2025.

Розгляд справи, що призначений на 10.09.2025, не відбувся у зв`язку відсутністю повного складу колегії суддів (перебування у відпустці судді Гімона М.М.). Судове засідання призначено на 08.10.2025.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Дашутіна І.В., який перебуває у складі колегії суддів, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за наслідками якого визначено колегію для розгляду цієї справи у складі: головуючий (суддя-доповідач) Хохуляк В.В., судді: Васильєва І.А., Гімон М.М., Олендер І.Я., Юрченко В.П.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Рішенням ВККС від 03.04.2017 № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.

23.05.2017 ОСОБА_1 звернувся до ВККС із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.

Рішенням ВККС від 01.08.2023 № 45/зп-23 продовжено термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посади суддів місцевих загального, адміністративного, господарського судів, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду та затверджено резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів. Зокрема, до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих адміністративних судів зараховано ОСОБА_1, який за результатами кваліфікаційного іспиту набрав 195,375 бала та посів 10 позицію в рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду.

Рішенням ВККС від 14.09.2023 № 95/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. Установлено загальний порядок та строки подання кандидатами заяв і документів для участі в цьому конкурсі, затверджено умови проведення конкурсу на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, та визначено, що питання допуску до участі в конкурсі вирішується ВККС у складі колегій.

12.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до ВККС з заявою про допуск до участі в оголошеному 14.09.2023 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів як особи, яка відповідає вимогам статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади. У заяві висловив намір претендувати на посаду судді, зокрема, в місцевому адміністративному суді.

Рішенням ВККС від 01.12.2023 № 10/дс-23 ОСОБА_1 допущено до участі в конкурсі.

Рішенням ВККС від 05.12.2023 № 155/зп-23 затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті ВККС рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14.09.2023 № 95/зп-23. Зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у якому ОСОБА_1 посів переможну позицію.

Співбесіду з ОСОБА_1 ВККС проведено 23.01.2024.

Рішенням ВККС від 23.01.2024 № 11/дс-24 ОСОБА_1 рекомендовано на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

За результатами розгляду рекомендації ВККС щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ВРП не встановила порушення ВККС визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Водночас, ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

Рішенням ВРП від 17.12.2024 № 3649/0/15-24 відмовлено у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Не погодившись з прийнятим ВРП рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Як слідує з оскаржуваного у цій справі рішення, за результатами розгляду рекомендації ВККС щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

Під час розгляду рекомендації ВККС встановлено, що ОСОБА_1 мав статус свідка у кримінальному провадженні №0001052, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_1 на пішохода, унаслідок чого пішохід отримав тяжкі тілесні ушкодження.

На запит ВРП Дніпропетровська обласна прокуратура надіслала копії матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до змісту постанов, які містяться в матеріалах кримінального провадження, 01.11.2015 водій автомобіля марки «Хюндай Туксон» ОСОБА_1 , рухаючись на цьому автомобілі зі швидкістю близько 60 кілометрів на годину з включеним ближнім світлом фар скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перетинав нерегульований пішохідний перехід справа наліво у напрямку руху автомобіля.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи є тяжкими.

Постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 11.01.2015 визнано автомобіль «Хюндай Туксон» речовим доказом у кримінальному провадженні та передано зазначений речовий доказ на відповідальне зберігання власнику - ОСОБА_1

ОСОБА_1 в розписці від 11.01.2015 зобов`язався зберігати цей автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні.

Із заяви ОСОБА_1 від 16.11.2015, адресованої слідчому прокуратури Дніпропетровської області, убачається, що він просив провести слідчий експеримент щодо відтворення подій дорожньо-транспортної пригоди з використанням автомобіля «Хюндай Туксон», який на час звернення із заявою перебував у ремонті та мав бути відремонтований не раніше 20.11.2015.

Матеріали кримінального провадження також містять заяву ОСОБА_1 від 27.11.2015, у якій він просить визнати його потерпілим у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано майнової шкоди у вигляді пошкодження автомобіля марки «Хюндай Туксон».

Слідчим прокуратури Дніпропетровської області 07.12.2015 прийнято постанову, якою відмовлено в задоволенні клопотання представника потерпілої (матері ОСОБА_3 ) про накладення арешту на автомобіль «Хюндай Туксон», а також вилучення його у ОСОБА_1 та поміщення на штрафний майданчик для зберігання до закінчення кримінального провадження.

Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою від 29.12.2015 скасував постанову слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 07.12.2015 про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні.

Слідчий прокуратури Дніпропетровської області звернувся до слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з клопотанням від 21.01.2016, у якому просив постановити ухвалу про накладення арешту на автомобіль «Хюндай Туксон», що належить ОСОБА_1 .

До постановлення ухвали про накладення арешту, 17.02.2016 ОСОБА_1 продав зазначений автомобіль ОСОБА_4 за ціною 1 гривня, що вбачається з копії договору купівлі-продажу транспортного засобу, який ОСОБА_1 надав до ВРП.

Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою від 26.02.2016 задовольнив клопотання слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 21.01.2016 та наклав арешт на автомобіль «Хюндай Туксон», власником якого є ОСОБА_1 .

За результатами досудового розслідування слідчий першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області 03.10.2018 ухвалив постанову про закриття цього кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діянні водія ОСОБА_1 , який скоїв дорожньо-транспортну пригоду.

На засіданні ВРП ОСОБА_1 на запитання щодо продажу автомобіля та його ціни пояснив, що оформив договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 за 1 гривню, оскільки ОСОБА_4 допомагав його матері у вартісному лікуванні, тому фактично зазначений автомобіль він подарував ОСОБА_4 . Жодних документів на підтвердження цих пояснень ОСОБА_1 не надав.

У засіданні ВРП оголошено перерву для надання можливості ОСОБА_1 надати додаткові пояснення.

До ВРП надійшли пояснення ОСОБА_1 , у яких зазначено, що « 01.11.2015, після того, як сталася дорожньо-транспортна пригода, автомобіль HYUNDAI TUCSON було вилучено та поміщено на штрафмайданчик. Після цього, у ході досудового розслідування кримінального провадження із вказаним автомобілем було проведено необхідні слідчі дії, та після отримання висновку судово-автотехнічної експертизи від 28.12.2015, згідно з яким в діях водія автомобіля "Хюндай Туксон" ОСОБА_1 невідповідностей вимогам п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору могли перебувати в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, не вбачається, «слідчим у січні-лютому 2016 року (точної дати не пам`ятаю) вказаний автомобіль було мені повернуто. При цьому ним було повідомлено, що арешт на автомобіль не накладався. Враховуючи, що внаслідок ДТП я поніс значні витрати, вагому частину яких оплатив мій тесть, а пошкоджений автомобіль потребував ремонту, я вирішив його продати. У зв`язку з тим, що будь-яких обтяжень чи заборон на відчуження автомобіля станом на 17.02.2016 не існувало, мною у простій письмовій формі, посвідченій ТСЦ№1242, було укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Про наявність ухвали про накладення арешту я дізнався з засідання ВРП 17.09.2024. Вивченням Єдиного державного реєстру судових рішень за пошуком номера кримінального провадження мною встановлено наявність ухвали у справі № 201/2356/16-к, якою задоволено клопотання потерпілого, погоджене прокурором, про накладення арешту на автомобіль "Хюндай Туксон", 2007 року випуску».

ОСОБА_1 до своїх пояснень долучив витяги з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна від 26.09.2024, відповідно до яких за номером державної реєстрації автомобіля та його серійним номером за фізичною особою ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_4 відсутні будь-які обтяження.

До Вищої ради правосуддя надійшли пояснення ОСОБА_1 , які він підтримав у засіданні ВРП.

У поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що в раніше поданих поясненнях помилково вказав про повернення йому автомобіля у січні-лютому 2016 року, після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження з`ясував, що автомобіль було повернуто 11.11.2015, після завершення всіх необхідних слідчих дій.

ОСОБА_1 також повідомив, що у 2013 році у його матері виявлено важковиліковну хворобу, тому вона проходила дороговартісний курс лікування. Кошти, які були заощаджені та позичені на лікування матері, довелося витратити на лікування потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Інших активів, окрім автомобіля, він не мав, оскільки останні 10 років проживав у гуртожитку. У зв`язку із цим тесть запропонував надати гроші на лікування матері за умови переоформлення автомобіля на нього. ОСОБА_1 пояснив, що на той момент автомобіль не перебував під арештом, а у кримінальному провадженні вже був висновок експертизи про відсутність порушень правил дорожнього руху з боку водія. За таких обставин він погодився на пропозицію тестя, за умови, що автомобіль буде надано правоохоронним органам для слідчих дій у будь-який момент. Із того часу автомобіль більше ні на кого не переоформлювався та зберігається до сьогодні.

У поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що він упродовж перших 2- 3 тижнів після дорожньо-транспортної пригоди купував ліки для потерпілого, проте доказів у нього не збереглося.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що пояснення, які ОСОБА_1 надав 02.05.2024, 09.12.2024 та 16.12.2024, суперечать матеріалам кримінального провадження, а витяги з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна від 26.09.2024, на які посилається ОСОБА_1 , не спростовують сумнівів щодо його доброчесності.

З урахуванням викладеного, у ВРП є обґрунтовані сумніви щодо відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності, які виникли внаслідок його поведінки під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Оскаржуване рішення ВРП мотивовано тим, що відповідно до матеріалів особової справи кандидат на посаду судді ОСОБА_1 з 11.04.2006 працює в органах прокуратури, зокрема, на дату дорожньо-транспортної пригоди (01.11.2015) був старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України прокуратури Дніпропетровської області.

Слідство та процесуальне керівництво в цьому кримінальному провадженні здійснювали слідчий та прокурор апарату прокуратури Дніпропетровської області, у якій ОСОБА_1 на дату дорожньо-транспортної пригоди обіймав посаду прокурора.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді прокурора, з огляду на свої службові повноваження, був обізнаний із положеннями кримінального процесуального законодавства, якими визначено порядок здійснення досудового розслідування.

З огляду на те, що слідчий прокуратури Дніпропетровської області постановою від 11.11.2015 автомобіль «Хюндай Туксон» визнав речовим доказом, фактично до завершення кримінального провадження і ухвалення у ньому остаточного рішення такий речовий доказ повинен був бути збережений у первісному стані, оскільки містив на собі сліди дорожньо-транспортної пригоди, отримані внаслідок наїзду на людину. Зазначені сліди як одна із характеристик речового доказу могли б бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та як вихідні дані для проведення експертиз, зокрема з метою визначення швидкості автомобіля та механізму дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження експертним шляхом визначити швидкість руху автомобіля «Хюндай Туксон» не вдалося у зв`язку з відсутністю відомостей у схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та в постанові про призначення експертизи про наявність слідів гальмування коліс автомобіля, тому швидкість 60 кілометрів на годину була встановлена винятково зі слів ОСОБА_1 .

Водночас, ОСОБА_1 , зобов`язавшись у розписці від 11.11.2015 зберігати автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, обізнаний із положеннями статей 98, 100 КПК України та необхідністю збереження речових доказів у первісному стані, після того, як йому повернули автомобіль, почав його ремонтувати, унаслідок чого було усунуто всі механічні пошкодження, яких зазнав автомобіль при наїзді на пішохода, тобто усунув наявні на автомобілі сліди, які могли бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

ОСОБА_1 на запитання члена ВРП щодо ремонту автомобіля відразу після його повернення та до закінчення слідчих дій зазначив, що не пам`ятає цих обставин.

ОСОБА_1 як прокурор з огляду на свої службові повноваження був обізнаний із нормами закону щодо арешту майна, проте після того, як слідчий прокуратури звернувся до слідчого судді з клопотання від 21.11.2016 про накладення арешту на автомобіль «Хюндай Туксон», 17.02.2016, під час досудового слідства, незважаючи на розписку від 11.11.2015 про збереження автомобіля до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, відчужив зазначений автомобіль на користь ОСОБА_4 (який був батьком на той час його майбутньої дружини та свідком у кримінальному провадженні) за ціною 1 гривня.

На думку стороннього спостерігача, такі дії ОСОБА_1 могли бути вчинені з метою перешкоджання здійсненню досудового розслідування та приховання можливої вини у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди та уникнення кримінальної відповідальності.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що він дізнався про накладення арешту на автомобіль лише під час засідання ВРП 17.09.2024, не спростовує викладених висновків про наявність сумнівів у його доброчесності.

Після відчуження автомобіля ОСОБА_1 в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, (далі - декларація) за 2017, 2018, 2020 роки не вказував права користування транспортним засобом «Хюндай Туксон».

Водночас Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України на запит Вищої ради правосуддя надав відомості, відповідно до яких ОСОБА_1 01.02.2020 звертався до служби « 102» з повідомленням про те, що поки він міняв колесо, з заднього сидіння автомобіля «Хюндай Туксон» украли барсетку чорного кольору, у якій знаходились кошти.

ОСОБА_1 на запитання ВРП щодо незазначення в декларації за 2020 рік права користування автомобілем пояснив, що автомобіль належить тестю, а він інколи ним користується, загальна кількість днів користування за рік не перевищує 180.

Водночас у письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що вказаним транспортним засобом почав користуватись із січня 2021 року, тому права користування в деклараціях за 2017, 2018, 2020 роки не зазначав.

У деклараціях за 2021, 2022, 2023 роки ОСОБА_1 вказав право користування автомобілем «Хюндай Туксон», власником якого є ОСОБА_4 .

Наведені обставини створюють у стороннього спостерігача враження про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу з огляду на те, що ціна цього договору становила 1 гривню, автомобіль відчужено на користь батька майбутньої дружини, відчуження автомобіля відбулось після звернення слідчого до суду з клопотанням про накладення арешту на автомобіль, а також на подальше користування ОСОБА_1 цим автомобілем.

Зазначені вище відомості були отримані в передбаченому законом порядку, не були предметом розгляду ВККС з наданням їм належної оцінки.

V. ОЦІНКА СУДУ на підставі норм права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо:

1) такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) Вища кваліфікаційна комісія суддів України не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.

Вища рада правосуддя визначає підстави, вказані в пункті 1 абзацу другого частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

Законом України від 9 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» розділ ІV «Порядок зайняття посади судді» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 79-6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вища рада правосуддя відмовляє у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

У справі, що розглядається, ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

У спірному рішенні встановлено, що водій автомобіля марки «Хюндай Туксон» ОСОБА_1 , рухаючись на цьому автомобілі скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перетинав нерегульований пішохідний перехід. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід отримав тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_1 мав статус свідка у кримінальному провадженні за фактом наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_1 на пішохода.

За результатами досудового розслідування постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діянні водія ОСОБА_1

ВРП зауважено, що кандидат на посаду судді ОСОБА_1 з 2006 року працює в органах прокуратури, зокрема, на дату дорожньо-транспортної був старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України прокуратури Дніпропетровської області. ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді прокурора, з огляду на свої службові повноваження, був обізнаний із положеннями кримінального процесуального законодавства, якими визначено порядок здійснення досудового розслідування.

Ураховуючи, що слідчий прокуратури Дніпропетровської області постановою визнав автомобіль «Хюндай Туксон» речовим доказом, фактично до завершення кримінального провадження і ухвалення у ньому остаточного рішення такий речовий доказ повинен був бути збережений у первісному стані, оскільки містив на собі сліди дорожньо-транспортної пригоди, отримані внаслідок наїзду на людину.

У свою чергу, позивач доводить, що висновок ВРП суперечить як нормам кримінального процесуального законодавства, так і матеріалам кримінального провадження. Позивач зазначає, що ст. 98, ст.100 КПК України, порушення яких ставиться у провину кандидату на посаду судді, не має вимоги щодо збереження доказу у первісному стані. Натомість, є вимога зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, що і було зроблено позивачем. З дозволу слідчого прокуратури та за його пропозицією автомобіль було відремонтовано для використання у кримінальному провадженні, а саме під час проведення слідчого експерименту. Позиція та поведінка позивача у кримінальному провадженні з самого початку була відкритою та послідовною, дії були спрямовані на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Разом з тим, автомобіль «Хюндай Туксон» визнано речовим доказом, фактично до завершення кримінального провадження і ухвалення у ньому остаточного рішення такий речовий доказ повинен був бути збережений, ОСОБА_1 , зобов`язавшись у розписці зберігати зазначений автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, почав його ремонтувати, унаслідок чого було усунуто механічні пошкодження, яких зазнав автомобіль при наїзді на пішохода, тобто усунув наявні на автомобілі сліди, які могли бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, ОСОБА_1 , з огляду на свої службові повноваження був обізнаний із нормами закону щодо арешту майна. Проте, після того, як слідчий прокуратури звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «Хюндай Туксон», під час досудового слідства, незважаючи на розписку про збереження автомобіля до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, здійснив відчуження зазначеного автомобіля на користь ОСОБА_4 за ціною 1 гривня.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що він дізнався про накладення арешту на автомобіль лише під час засідання ВРП та витяги з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна, на які посилається ОСОБА_1 , не спростовують викладених висновків про наявність сумнівів у його доброчесності.

У спірному рішенні також встановлено, що після відчуження автомобіля ОСОБА_1 в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017, 2018, 2020 роки не вказував права користування транспортним засобом «Хюндай Туксон».

Водночас, Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України на запит Вищої ради правосуддя надав відомості, відповідно до яких ОСОБА_1 у 2020 році звертався до служби « 102» з повідомленням про те, що поки він міняв колесо, із заднього сидіння автомобіля «Хюндай Туксон» украли барсетку чорного кольору, у якій знаходились кошти.

ОСОБА_1 пояснив, що автомобіль належить тестю, а він інколи ним користується, загальна кількість днів користування за рік не перевищує 180. Водночас, у письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що вказаним транспортним засобом почав користуватись із січня 2021 року, тому права користування в деклараціях за 2017, 2018, 2020 роки не зазначав. У деклараціях за 2021, 2022, 2023 роки ОСОБА_1 вказав право користування автомобілем «Хюндай Туксон», власником якого є ОСОБА_4 .

Наведені обставини у своїй сукупності створюють у стороннього спостерігача враження про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу з огляду на те, що ціна цього договору становила 1 гривню, автомобіль відчужено на користь батька майбутньої дружини, відчуження автомобіля відбулось після звернення слідчого до суду з клопотанням про накладення арешту на автомобіль, а також на подальше користування ОСОБА_1 цим автомобілем.

Позивач, цитуючи спірне рішення, а саме, що слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою від 26.02.2016 задовольнив клопотання слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 21.01.2016 та наклав арешт на автомобіль «Хюндай Туксон», власником якого є ОСОБА_1 , указує, що позивачем за наслідками вивчення ЄДРС встановлено наявність ухвали у справі №201/2356/16-к, якою задоволено клопотання потерпілого, погоджене прокурором (за текстом ухвали), про накладення арешту на автомобіль «Хьюндай Туксон», 2007 року випуску. Таке клопотання потерпілого суперечить вимогам чинного кримінального процесуального законодавства. Як встановлено з витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна арешт на автомобіль не накладався та не знімався. Згадуючи інші рішення у вказаному кримінальному провадженні, зокрема, клопотання слідчого від 21.01.2016 про накладення арешту на автомобіль, ВРП не зазначає мотивування такого рішення.

Суд відхиляє зазначені доводи, з огляду на їх безпідставність, як такі, що не спростовують встановлених фактів щодо розписки, ремонту та відчуження автомобіля, не є у взаємозв`язку з висновком ВРП, що у стороннього спостерігача складається обгрунтований сумнів у доброчесності кандидата на посаду судді.

Також, необхідно враховувати, що як відзначено в оскаржуваному рішенні, ВРП не оцінює доказів щодо їх належності та допустимості в розумінні кримінального процесуального закону, а лише надає правову оцінку поведінці кандидата з точки зору дотримання стандартів доброчесності.

Отже, саме поведінка ОСОБА_1 (як прокурора, обізнаного із нормами кримінального процесуального законодавства) під час кримінального провадження, яка полягає в незбереженні речового доказу у первісному стані, відчуженні ним автомобіля після звернення слідчого з клопотанням про накладення арешту на цей автомобіль, у сукупності з наданими показаннями потерпілих у кримінальному провадженні та суперечливими поясненнями самого ОСОБА_1 , у стороннього спостерігача викликають обгрунтований сумнів у його доброчесності.

Таким чином, ВРП установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

За результатами голосування Вища рада правосуддя вирішила відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі №990/355/21 зазначила, що в процедурі добору кандидатів на посаду судді ВРП як орган, головним (ключовим) завданням якого є формування високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя, в плані оцінки відповідності кандидата обіймати посаду судді має більш широкі, менш обтяжені межами розсуду (дискреції) повноваження у прийнятті рішення пропонувати Президентові України призначити кандидатуру певної особи на посаду судді.

ВРП відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких об`єктивно спроможних підстав для відмови внести Президентові України подання призначити кандидата на посаду судді. Керуючись власною оцінкою цих підстав, Рада вправі засумніватися у відповідності судді чи кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення подання про призначення на посаду судді.

Судом установлено, що обставин, які ВРП поклала в основу оскаржуваного рішення про відмову внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, є реальними, вони не є надуманими, формальними (легковажними). ВРП здобула і використала ці обставини в межах процедури добору, виявила і дослідила їх до ухвалення оскаржуваного рішення, ВРП доведено до відома позивача обставини, які вона встановила і які викликали сумніви щодо доброчесності. Рада ухвалила відповідне рішення з урахуванням пояснень позивача, у якому виклала аргументи, з яких слідують підстави і мотиви рішення про відмову внести кандидатуру позивача на призначення на посаду судді, рішення ухвалено повноваженим складом ВРП.

У справі, що розглядається, ВРП склала і сформулювала свій висновок про неможливість рекомендувати ОСОБА_1 на посаду судді на підставі власної оцінки інформації про кандидата на посаду судді та його поведінки, які були встановлені до ухвалення відповідного рішення, у межах наданих їй законом повноважень.

У ВРП були обґрунтовані сумніви щодо відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності, які проявилися у поведінці позивача під час кримінального провадження.

Це рішення не видається і не є незаконним, надмірно формальним, свавільним, явно несправедливим, дискримінаційним, номінальними, декларативними чи таким, що містить істотні порушення здійснення процедури добору кандидатів на посаду судді, зокрема й права останніх бути почутими, за яких воно не може залишатися в силі.

Відомості, покладені в основу відмови внести подання, у своїй сукупності дозволяли ВРП визнати кандидатуру позивача такою, що за виявленими в них значеннєвими властивостями не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики.

Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.

Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

Велика Палата неодноразово зазначала, що в аспекті наведеного нормативного регулювання ВРП відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких об`єктивно спроможних підстав для відмови внести Президентові України подання призначити кандидата на посаду судді. Керуючись власною оцінкою цих підстав, Рада вправі засумніватися у відповідності судді чи кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення подання про призначення на посаду судді.

Відповідно до статей 8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правилами частини першої статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, Вища рада правосуддя діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову, відсутні.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору за подання цього позову, не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 22, 245, 246, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя №3649/0/15-24 від 17 грудня 2024 року «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду» та зобов`язання Вищу раду правосуддя повторно розглянути рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

--------------------

--------------------

--------------------

--------------------

--------------------

В.В. Хохуляк

І.А. Васильєва

М.М. Гімон

І.Я. Олендер

В.П. Юрченко

Судді Верховного Суду