Справа № 320/15199/23
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року м. Київ № 320/15199/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі також - КДКП), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження (КДКП) від 01.02.2023 № 26дп-23 «Про притягнення прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури»;

визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №1-дц від 15.02.2023 «Про застосування дисциплінарного стягнення» відповідно до якого ОСОБА_1 зільнено з посади в органах прокуратури за порушення внутрішнього службового розпорядку;

зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 з 02.01.2020 в Офіс Генерального прокурора на посаду прокурора тобто рівнозначну посаді, яку ОСОБА_1 обіймала згідно наказу Генерального прокурора від 21.03.2019 № 182ц;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18.01.2021 по дату прийняття судового рішення в цій справі;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що рішення дисциплінарного органу про накладення дисциплінарного стягнення, наказ про звільнення з посади є протиправними та підлягають скасуванню, позаяк, сторонами не заперечується, а навпаки підтверджується відсутність трудових відносин між ОСОБА_1 та Офісом Генерального прокурора, а також те, що службові обов`язки їй, як прокурору, не визначалися, посаду на якій вона перебувала в Генеральній прокуратурі ліквідовано. Починаючи з 02.01.2020 керівниками Офісу Генерального прокурора позивачу неодноразово визначалися службові повноваження та обов`язки, зокрема: допомагати в канцелярії реєструвати вхідну вихідну кореспонденцію; підшивати матеріали наглядових проваджень; відписувати звернення, скарги за підписом інших колег (проекти готувати); допомагати керівництву по іншим питанням і в цілому допомагати колегам, проте ні Конституція України, ні Закон України «Про прокуратуру» такі повноваження та функції прокурора не передбачає, а Офіс не заперечує, що службових функцій, згідно Закону та розподілу обов`язків щодо позивача, в період з 02.01.20 по день розгляду скарги не було.

Також, позивачем наголошено на пропуску строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, адже Офіс Генерального прокурора звернувся через 3 роки після настання події з дати якої, на думку КДКП, відбулося дисциплінарне порушення, а саме, з 04.05.2020 по 08.12.2022, проте на думку відповідачів, це правопорушення має триваючий характер, що не узгоджується із правовою позицією Верховного Суду та чинним законодавством. Прогул не може вважатися триваючим протягом 36 місяців.

При цьому, з Правилами внутрішнього службового розпорядку прокурорів Офісу Генерального прокурора, що затверджені наказом Генерального прокурора 12.08.2020 № 375, позивача не ознайомлювали, про їх затвердження не повідомляли, водночас, оголошення догани роботодавцем на підставі наказу, який втратив чинність, є неприпустимим.

На переконання позивача, відсутність функцій прокурора, службових обов`язків згідно їх розподілу між працівниками прокуратури, не допуск з вини роботодавця позивача до виконання фактичної роботи прокурора підтверджується безпосередньо відповідями Офісу Генерального прокурора від 20.01.2020 № 27/3-393вих-20; від 18.06.2020 № 07-740-20, а також інформацією від 19.12.22 № 27/3-1370вих-22, виходячи з чого, Офіс Генерального прокурора прийнявши накази про тимчасове визначення робочого місця, на власний розсуд тлумачив зміст трудового законодавства та не дотримався обов`язків роботодавця передбачених ст. 29 КЗпП України, чим порушив конституційні права та гарантії позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

26.05.2023 Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів до суду подано відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вказав на те, за наслідками розгляду висновку, Комісією 01.02.2023 ухвалено рішення №26дп-23 про притягнення прокурора ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного поступку, передбаченого п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру», а саме, порушення правил внутрішнього службового розпорядку. У разі недотримання прокурором цих вимог складається акт про його відсутність на робочому місці. Недотримання вимог Правил, є підставою для притягнення прокурора до відповідальності у порядку, передбаченому чинним законодавством. Представник відповідача зазначив, що позивачка є одинокою матір`ю, що має дитину віком до 14 років.

З огляду на приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України, Офіс Генерального прокурора до жовтня 2022 року вважав, що звільнення такої категорії працівників з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації. Зважаючи на наявність у ОСОБА_1 гарантій від звільнення, передбачених вищезгаданою нормою КЗпП України, а також відсутністю правового регулювання порядку звільнення одиноких матерів у Законі України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IX), ОСОБА_1 не було звільнено з посади прокурора у зв`язку з ненаданням згоди на проходження атестації. Так, наказами Генерального прокурора від 05.02.2020 № 428ц та від 25.05.2020 № 1343ц, прокурору ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами Офісу Генерального прокурора, розташованого у м. Києві по вул. Московській, 8, корпус 24. Однак, починаючи з 04.05.2020 і до 08.12.2022 ОСОБА_1 не з`являлася на визначене їй робоче місце.

Згідно з інформацією Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 відсутня на робочому місці, у зв`язку з чим, щомісячно робляться відповідні відмітки у табелях обліку використання робочого часу. Поряд з цим, починаючи з 04.05.2020 і до 08.12.2022 року ОСОБА_1 не з`являлася на визначене їй робоче місце, у зв`язку з чим, щомісячно зроблено відповідні відмітки у табелях обліку використання робочого часу. Комісія вважає, що у випадку, який є предметом оцінки, ОСОБА_1 вчинено триваюче правопорушення, оскільки позивач не з`являлася на робочому місці без поважних причин великий проміжок часу, чим порушила правила трудового розпорядку.

До суду від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вказав на те, що позивачу надавалися частина невикористаної щорічної відпустки і додаткова оплачувана відпустка, як одинокій матері. Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.12.2019 № 358, юридичну особу Генеральна прокуратура України перейменовано на Офіс Генерального прокурора, який розпочав роботу з 02.01.2020. У штатному розписі Офісу Генерального прокурора посади, яку обіймала ОСОБА_1 , не передбачено. Наказами Генерального прокурора від 05.02.2020 № 428ц, від 25.05.2020 № 1343ц, прокурору третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 було тимчасово визначено робоче місце в Департаменті організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора за адресою: вул. Московська, 8, корпус 24.

За інформацією Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку,

звітності, внутрішнього контролю та аудиту у табелі обліку використання робочого часу, з 04.05.2020 ОСОБА_1 проставлявся елемент робочого часу «ІН» та «І» (інші причини неявок на роботу), а отже, позивач умисно скоїла прогул з 04.05.2020 по 31.12.2020, з 04.01.2021 по 07.01.2021, з 21.01.2021 по 30.10.2022, допустивши відсутність на роботі без поважних причин, чим свідомо порушила вимоги п. п. 1, 2 розділу II Правил, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 16 Кодексу. Отже, за змістом відзиву на позову заяву, прокурором ОСОБА_1 порушено вимоги п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, Присяги прокурора, ч. 1 ст. 16 Кодексу, пунктів 1, 2 розділу II Правил внутрішнього службового розпорядку, чим вчинено проступок, відповідальність за який передбачено п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону № 1697- VІІ.

Також, за доводами відзиву на позовну заяву, вчинений ОСОБА_1 дисциплінарний проступок мав характер триваючого. Дії прокурором ОСОБА_1 вчинено з 04.05.2020 до 08.12.2022 згідно з актами про відсутність на робочому місці та вони тривали до розгляду дисциплінарної скарги відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, тому строк притягнення до дисциплінарної відповідальності не закінчився. З часу вчинення дисциплінарного проступку прокурор ОСОБА_1 у відпустці не перебувала та листки непрацездатності не надала. Грубий характер вказаного дисциплінарного правопорушення прокурора є очевидним, оскільки нехтування правилами внутрішнього службового розпорядку, нерозуміння свого обов`язку додержання трудової дисципліни, відсутність у неї, як професійної честі, так і доброчесності є несумісним із подальшим зайняттям нею будь-якої посади в органах прокуратури.

30.06.2023 на підставі заяв представників сторін, відповідно до норм ч. 3 ст. 194 КАС України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Щодо заяви Офісу Генерального прокурора про залишення позову без розгляду, суд, дослідивши її обґрунтування, перевіривши матеріали справи, встановив, що передбачений приписами ч. 5 ст. 122 КАС України, строк на звернення до суду позивачем не був пропущений, позаяк, оскаржуваний наказ від 15.02.2023 та трудову книжку позивачем отримано 06.03.2023, що підтверджується відповідною відміткою, водночас, позовну заяву до суду подано засобами поштового зв`язку 29.03.2023.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з липня 2008 року на різних посадах.

У квітні 2016 року позивач була переведена до Генеральної прокуратури України на посаду слідчого, а в подальшому, старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України.

З липня 2018 року призначена на посаду прокурора третього відділу процесуального керівництва першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Позивач має статус одинокої матері та виховує дитину віком до 14 років - доньку 2010 року народження, а також є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком.

11.10.2019 позивач направила на ім`я Генерального прокурора заяву про її переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, однак, в Офіс Генерального прокурора не була переведена, з Генеральної прокуратури не звільнена.

Згідно письмової відповіді відповідача-1, з Генеральної прокуратури ОСОБА_1 не звільнена у зв`язку з тим, що на неї розповсюджуються гарантії ст. 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), і вона перебуває на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку наказом Генерального прокурора від 27.11.2019 № 91щц ліквідовано.

Зважаючи на наявність у ОСОБА_1 гарантій від звільнення, передбачених вищезгаданою нормою КЗпП України, а також відсутністю правового регулювання порядку звільнення одиноких матерів у Законі № 113-ІХ, ОСОБА_1 не було звільнено з посади прокурора у зв`язку з ненаданням згоди на проходження атестації.

Водночас, як вказує відповідач, 22.10.2022 Верховним Судом у справі № 640/22835/19 сформульовано позицію, згідно з якою положення трудового законодавства, які містить КЗпП України, є загальними для правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби і їх можна і потрібно застосовувати у тому випадку, коли спеціальні норми не регулюють певних аспектів правовідносин, які є об`єктом спеціального регулювання.

Так, наказами Генерального прокурора від 05.02.2020 № 428ц та від 25.05.2020 № 1343ц, прокурору ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами Офісу Генерального прокурора, розташованого у м. Києві по вул. Московській, 8, корпус 24.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.12.2019 № 358, юридичну особу

Генеральна прокуратура України перейменовано Офіс Генерального прокурора, який розпочав роботу з 02.01.2020.

У штатному розписі Офісу Генерального прокурора посади, яку обіймала ОСОБА_1 , не передбачено.

Однак, як було встановлено відповідачем, починаючи з 04.05.2020 і до 08.12.2022 ОСОБА_1 не з`являлася на визначене їй робоче місце. Згідно з інформацією Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 відсутня на робочому місці, у зв`язку з чим щомісячно робляться відповідні відмітки у табелях обліку використання робочого часу.

Департаментом кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора неодноразово було скеровано ОСОБА_1 листи з пропозицією з`явитися до кадрового підрозділу та пояснити причини тривалої відсутності на робочому місці, однак вона з`явилася лише 08.11.2022, надавши пояснення про відсутність на робочому місці у зв`язку з фактичною відсутністю у неї трудових відносин із Офісом Генерального прокурора.

Як зазначає відповідач, ОСОБА_1 обізнана про існування наказів Генерального прокурора від 05.02.2020 та 25.05.2020 щодо тимчасового визначення їй робочого місця у Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами Офісу Генерального прокурора.

Щодо наміру виконувати роботу, ОСОБА_1 зазначала, що має бажання, можливості, знання, досвід виконувати функції прокурора, які передбачені Конституцією України, однак запропоновану їй Департаментом кадрової роботи та державної служби роботу щодо формування номенклатурних справ, реєстрації кореспонденції виконувати не може з причин відсутності навичок, тому лише в разі виконання функцій прокурора вона згодна працювати.

До Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів 22.11.2022 надійшла дисциплінарна скарга начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу

Генерального прокурора Яновича С.В. про вчинення дисциплінарного проступку прокурором ОСОБА_1 . Тогож дня, вказану скаргу розподілено за членом Комісії Отвіновським П.Л. , яким за результатами 25.11.2022 прийнято рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-713дс-223дп-22 стосовно прокурора ОСОБА_1

09.01.2023 членом Комісії було складено висновок про наявність дисциплінарного проступку прокурора, який передано на розгляд Комісії.

За наслідками розгляду висновку, Комісією 01.02.2023 ухвалено рішення № 26дп-23 про притягнення прокурора ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного поступку, передбаченого п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру», а саме порушення правил внутрішнього службового розпорядку.

Дисциплінарним органом було кваліфіковано дії позивача, як порушення вимог п. п. 1, 2 розділу ІІ Правил, а також вимог ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 16 Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів (відсутність на роботі без поважних причин).

07.02.2023 листом № 07/3/2-3 81 вих-23, ОСОБА_1 направлено копію рішення, а також Генеральному прокурору для застосування дисциплінарного стягнення.

На підставі рішення № 26дп-23, 15.02.2023 Генеральним прокурором було прийнято наказ № 1-дц «Про застосування дисциплінарного стягнення», відповідно до якого, ОСОБА_1 звільнено з посади в органах прокуратури за порушення внутрішнього службового розпорядку.

Позивач вважає рішення про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та наказ про звільнення з органів прокуратури протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

25.09.2019 набув чинності Закон України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (Закон № 113-IX).

Підпунктами 1, 2 п. 1 розділу І Закону № 113-IX, внесено зміни до таких законодавчих актів України, як зокрема у КЗпП України.

Так, ст. 32 КЗпП України, доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус», та ст. 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом № 1697.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону № 1697 незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Отже, порядок проходження служби в органах прокуратури, звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом № 1697 забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

За правилами ч. ч. 1 та 2 ст. 45 Закону № 1697 дисциплінарне провадження - це процедура розгляду КДКП дисциплінарної скарги, у якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку. Право на звернення до КДКП з дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти.

Ця процедура передбачає: 1) відкриття дисциплінарного провадження; 2) проведення перевірки дисциплінарної скарги; 3) розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора; 4) прийняття рішення у дисциплінарному провадженні стосовно прокурора; 5) оскарження рішення, прийнятого за результатами дисциплінарного провадження; 6) застосування до прокурора дисциплінарного стягнення.

Частинами 4 та 10 ст. 46 Закону № 1697 визначено, що після відкриття дисциплінарного провадження член КДКП проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена КДКП за результатами перевірки. Член КДКП за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 47 Закону № 1697 розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні КДКП. На засідання запрошуються особа, яка подала дисциплінарну скаргу, прокурор, стосовно якого відкрито дисциплінарне провадження, їхні представники, а в разі необхідності й інші особи. Повідомлення про час та місце проведення засідання КДКП має бути надіслано не пізніш як за десять днів до дня проведення засідання.

За правилами ч. 1 ст. 49 Закону № 1697 на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.

Згідно із ч. 1 ст. 43 Закону № 1697 прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав: 1) невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків; 2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення; 3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень; 4) порушення встановленого законом порядку подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; 6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики; 7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку; 8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення; 9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.

Однією із загальних рис дисциплінарної відповідальності, якою вона відрізняється від інших видів юридичної відповідальності, є можливість її застосування без рішення суду на підставі вчинення дисциплінарного проступку.

Дисциплінарна відповідальність відрізняється тим, що підставою її застосування завжди є порушення встановленої організації праці або порушення загальновстановлених зобов`язань, які можуть бути передбачені службовими обов`язками суб`єкта проступку.

Дисциплінарне провадження включає такі етапи: відкриття дисциплінарного провадження; проведення перевірки дисциплінарної скарги; розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора; прийняття рішення у дисциплінарному провадженні стосовно прокурора; оскарження рішення, прийнятого за результатами дисциплінарного провадження; застосування до прокурора дисциплінарного стягнення.

Рішення в дисциплінарному провадженні Комісія приймає більшістю голосів від свого загального складу (ч. 1 ст. 48 Закону № 1697).

Застосування до прокурора дисциплінарного стягнення відповідно до ст. ст. 9 та 11 Закону № 1697 здійснюється Генеральним прокурором та керівниками обласних прокуратур на підставі рішення Комісії.

Розділом III Європейських інституцій з питань етики та поведінки прокурорів (Будапештські принципи), ухвалених Конференцією генеральних прокурорів країн-членів Ради Європи у 2005 році, які згідно з ч. 2 ст. 3 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів є нормативною базою правового регулювання відносин у сфері професійної етики та поведінки прокурорів, передбачено, що поведінка прокурорів, як і суддів, не може бути залишена на власний розсуд незалежно від того, чи це стосується робочого або вільного часу. Це особливо важливо при оцінці діяльності прокурорів і в дисциплінарних провадженнях проти них.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого 27 квітня 2017 року всеукраїнською конференцією прокурорів (далі - Кодекс) визначено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність; своєю доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю та сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.

Статтями 5, 7, 10, 16 Кодексу регламентовано, що професійна діяльність прокурора має ґрунтуватись на неухильному дотриманні конституційних принципів верховенства права та законності. Порушення службової дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для прокурора і тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність.

Згідно з Нормами професійної відповідальності та переліком необхідних прав та обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною Асоціацією прокурорів 23.04.1999, прокурори зобов`язані завжди підтримувати честь та гідність професії, вести себе професійно, відповідно до закону, правилами та етикою їх професії, в будь-який час дотримуватись найбільш високих норм чесності.

До правил професії прокурора, про які йдеться у Нормах професійної відповідальності, та до переліку необхідних прав та обов`язків прокурорів, належать також правила внутрішнього службового розпорядку, яких мають дотримуватись прокурори згідно з національним законодавством.

Водночас, ст. 40 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі понад три години протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом вважається самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки, припинення виконання трудових обов`язків до закінчення строку трудового договору або строку, який працівник повинен відпрацювати після закінчення вищого або середнього спеціального навчального закладу.

Працівник, якого офіційно працевлаштовано згідно з нормами КЗпП України, є захищеною стороною трудових відносин. Тому, звільнити такого працівника за ініціативою роботодавця можливо лише у випадках, передбачених законодавством. Зокрема, такою підставою є прогул/порушення правил внутрішнього службового розпорядку.

Статтею 15 Закону № 1697 визначений статус прокурора. Так, згідно з ч. 2 цієї статті прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Частиною 3 ст. 16 Закону № 1697 передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно досліджених обставин справи, на момент звільнення позивача з органів прокуратури, з Генеральної прокуратури ОСОБА_1 не була звільнена у зв`язку з тим, що на неї розповсюджуються гарантії ст. 184 КЗпП України, і вона перебувала на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку наказом Генерального прокурора від 27.11.2019 № 91шц було ліквідовано.

Наказами Генерального прокурора від 05.02.2020 № 428ц та від 25.05.2020 № 1343ц, прокурору ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами Офісу Генерального прокурора, розташованого у м. Києві по вул. Московській, 8, корпус 24.

Рішення № 26дп-23 від 01.02.23 прийняте Відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження вмотивовано тим, що ОСОБА_1 порушила вимоги пунктів 3, 4 ч. 4 ст. 19 Закону № 1697, Правила внутрішнього службового розпорядку прокурорів Генеральної прокуратури України, затверджені наказом Генерального прокурора від 30.12.2016 № 419, п. 16 Кодексу, чим вчинила дисциплінарний проступок, відповідальність за який передбачено п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону № 1697 (порушення правил внутрішнього службового розпорядку).

Також, Комісією зазначено, що допущені ОСОБА_1 порушення трудової дисципліни (прогули) мають умисний та систематичний характер, вона продовжує ігнорувати вимоги службового розпорядку і не з`являється на робочому місці дотепер, тому вчинений нею дисциплінарний проступок має грубий характер. Саме тому, Комісія вважає, що вчинений ОСОБА_1 дисциплінарний проступок не сумісний з подальшим зайняттям нею посади в органах прокуратури, оскільки порушення нею правил внутрішнього службового розпорядку мають тривалий, системний та умисний характер.

При виборі виду дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 , Комісія дійшла

висновку про відсутність підстав для накладення більш м`якого стягнення, ніж звільнення з посади в органах прокуратури, оскільки вчинений нею дисциплінарний проступок не сумісний з подальшим заняттям будь-якої посади в органах прокуратури. Інших обставин, що мають значення для прийняття рішення у дисциплінарному провадженні, не встановлено.

Водночас, виходячи з досліджених обставин справи, суд вважає, що визначення наказами Генерального прокурора від 05.02.2020 № 428ц та від 25.05.2020 № 1343ц, прокурору ОСОБА_1 робочого місця в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами Офісу Генерального прокурора, розташованого у м. Києві по вул. Московській, 8, корпус 24, із обов`язками та завданнями поза межами статусу та обов`язків прокурора, завдання виконувати роботу, яка не передбачена чинним законодавством, не узгоджується з нормами чинного законодавства, позаяк, прокурори мають єдиний статус. Відповідачем, у свою чергу, не було доведено, що за спірний період, позивачу було доручено виконувати роботу, як прокурором, зокрема, службових функцій, згідно Закону та розподілу обов`язків щодо позивача в період з 02.01.2020 по день розгляду Комісією скарги не було наведено.

У даному випадку, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул/порушення внутрішніх правил службового розпорядку, є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі, що не заперечується сторонами, а й встановлення поважності причин такої відсутності.

Водночас, як було встановлено під час розгляду спору, наказ Генерального прокурора про призначення ОСОБА_1 в Офіс Генерального прокурора не видавався з підстав, зазначених вище (непроходження атестації), розподілу обов`язків та повноважень до позивача, як прокурора не було здійснено, тому, фактично маючи статус прокурора, позивач не мала реальної змоги виконувати трудові функції, тому звільнення позивача через порушення правил внутрішнього службового розпорядку, за умови не забезпечення їй трудових гарантій на працю у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру», є безпідставним.

Також, під час розгляду справи відповідачами не надано належних та допустимих доказів з приводу того, що позивач, маючи статус прокурора, перебуваючи у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України, не проходивши атестацію з наведених вище підстав, не будучи звільненою з посади за це, не будучи переведеною до Офсу Генерального прокурора, була зобов`язана виконувати роботу в Офісі, яка не передбачена у її повноваженнях, як прокурора, за невиконання якої позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Отже, враховуючи наведені обставини, суд зазначає, що позивачка мала правомірні очікування щодо вирішення питання про подальше проходження служби у відповідності до норм Закону, зокрема, шляхом переведення/з проходженням атестації до Офісу, або застосування наслідків відмови від проходження процедури атестації.

Під час розгляду даного спору не було надано відповідних доказів щодо забезпечення позивачу можливості виконувати покладені на неї обов`язки, зокрема, не вказано чи мала вона доступ до внутрішніх баз діловодства, з окремим обліковим записом, з якими мають працювати прокурори, здійснюючи свої функції. Таким чином, визначення тимчасового робочого місця без переведення та призначення на відповідну посаду, не наділяє особу позивача повноваженнями прокурора відповідно до Закону № 1697.

Важливо, що складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів, виключає наявність дисциплінарного проступку.

Особливе значення під час визначення діяння, як дисциплінарного проступку має наявність у вчиненні цього діяння вини, як певного ставлення особи до своїх протиправних дій і їхніх шкідливих наслідків.

Суб`єктивна сторона передбачає встановлення вини працівника, тому для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

А тому, суд вважає, що невихід позивачки на роботу при вказаних обставинах не вбачає в її діях вини, яка є складовою вчинення дисциплінарного проступку, позаяк, за відсутності чіткого врегулювання з боку Офісу трудових відносин та питання подальшої роботи позивача, з виконанням нею функцій та завдань, саме як прокурора, виключає можливість вирішення долі трудових відносин між цими сторонами, шляхом притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за порушення правил внутрішнього трудового/службового розпорядку.

У справі «Рисовський проти України», в п.п. 70, 71 рішення, Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного

урядування», відповідно до якого, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб.

Окрім того, аргументів щодо неможливості застосування іншої, ніж передбачено у поданні дисциплінарної комісії, санкції/виду стягнення відповідачем не надано.

Також, слід врахувати й те, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону № 1697 рішення про накладення на прокурора дисциплінарного стягнення або рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора може бути прийнято не пізніше ніж через рік із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування прокурора у відпустці.

У даному ж випадку, зі скаргою до Відповідного органу Офіс Генерального прокурора звернувся через три роки після настання події з дати якої, на думку скаржника відбулося дисциплінарне порушення, а саме, з 04.05.2020 по 08.12.2022, тобто, поза межами річного строку притягнення до дисциплінарної відповідальності із дня вчинення проступку, який, за наведеного вище правового регулювання, мав обраховуватись саме з дати, прогул якої вперше було зафіксовано у відповідному табелі обіліку робочого часу, що давало б підстави для кваліфікації таких дій правцівника, як прогул.

Щодо посилання відповідачів в цій частині на наявність триваючого порушення з 04.05.2020 до 08.12.2022, суд їх не бере до уваги, як помилкові, позаяк, дисциплінарний проступок визначається, як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків, хоча описані в скарзі обставини щодо ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора було відомо починаючи з 2020 року, що підтверджується, як матеріалами дисциплінарного провадження, так і наданими до справи табелями обліку робочого часу із проставленими відмітками відсутності позивача на робочому місці.

Суд наголошує на тому, що сплив строку для притягнення до дисциплінарної відповідальності, не означає припинення повноважень роботодавця, але унеможливлює накладення дисциплінарного стягнення за відповідний проступок. Це означає, що якщо цей строк сплив, то прокурора не можуть притягнути до дисциплінарної відповідальності за цей проступок.

Таким чином, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за рішенням від 01.02.2023 № 26дп-23 відбулося поза межами встановленого ч. 4 ст. 48 Закону № 1697 строку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону 1697 прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.

Тож, з урахуванням наведеного та встановлених обставин під час судового розгляду, рішення Відповідного органу, як дисциплінарного та винесений в подальшому наказ про звільнення (прийнятий на реалізацію результатів дисциплінарного провадження) є такими, що не відповідають встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, відтак, підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та визнання протиправним та скасування рішення Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження від 01.02.2023 № 26дп-23 та наказу Генерального прокурора №1-дц від 15.02.2023 «Про застосування дисциплінарного стягнення».

Щодо позовних вимог про зобов`язання Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 з 02.01.2020 в Офіс Генерального прокурора на посаду прокурора, тобто рівнозначну посаді, яку ОСОБА_1 обіймала згідно наказу Генерального прокурора від 21.03.2019 № 182ц, суд звертає увагу на приписи ст. 235 КЗпП України, якими на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

За ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час.

Тож, Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч. 1 ст.235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі/посаді.

При цьому, питання наявності/відсутності підстав для переведення позивача в Офіс Генерального прокурора з чи без проходження процедури атестації, не є предметом розгляду даного спору, на відміну від справи № 640/20305/20 за участю позивача, розгляд якої триває.

Оскільки суд дійшов висновку про протиправність рішення про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора та скасування наказу про звільнення, вказане зумовлює наявність підстав для поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено оскаржуваним рішенням, тому позовні вимоги про зобов`язання Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 з 02.01.2020 в Офіс Генерального прокурора на посаду прокурора, тобто рівнозначну посаді, яку ОСОБА_1 обіймала згідно наказу Генерального прокурора від 21.03.2019 № 182ц, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18.01.2021 по дату прийняття судового рішення в цій справі є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак з 16.02.2023, тобто наступного дня, з якого було позивача звільнено з посади оскаржуваним у даній справі наказом, натомість, питання про наявність/відсутність підстав для оплати праці за період, що не охоплений спором про законність звільнення з посади, не розглядається в даній справі.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 3 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (годинна) заробітна плата працівника. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно довідки Офісу Генерального прокурора № 21-217зп від 23.05.2023, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка обчислена виходячи з виплат, що передували звільненню 15.02.2023, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, складає 324,55 грн.

Загальна тривалість вимушеного прогулу склала 692 робочих днів з 16.02.2023 по 10.10.2025 (день винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника).

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 692*324,55 грн = 224588,60 грн, яка підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 завдану моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн, суд зазначає, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ст. ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Так, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стосовно розміру моральної шкоди, яку на думку позивача, заподіяно неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача, то суд зазначає, що розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (співрозмірності), виваженості та справедливості.

Водночас, на переконання суду, позивачем належними та достовірними доказами не підтверджено факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано визначення заподіяної моральної шкоди у заявленому розмірі та не зазначено з чого позивач при цьому виходив. Лише посилання на негативні наслідки від прийняття оскаржуваних рішень та погіршення стану здоров`я, не є належною підставою для присудження особі компенсації моральної шкоди, без належного доведення заявлених обставин та вимог.

Підсумовуючи викладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд, вважає необґрунтованими, непідтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 300 000,00 грн у якості компенсації моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги по суті спору є обґрунтованими, та знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду спору, а тому, підлягають задоволенню, шляхом визнання протиправними та скасування оскаржуваних наказів, поновлення позивача на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Інші доводи сторін були досліджені та оцінені судом, проте вони не впливають на висновки суду за результатом розгляду даного спору.

Судові витрати наразі не підлягають розподілу.

Керуючись ст. 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження від 01.02.2023 № 26дп-23 «Про притягнення прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури».

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №1-дц від 15.02.2023 «Про застосування дисциплінарного стягнення», відповідно до якого ОСОБА_1 зільнено з посади в органах прокуратури за порушення внутрішнього службового розпорядку.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 16.02.2023.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16.02.2023 по 10.10.2025 у розмірі 224588,60 грн (двісті двадцять чотири гривні п`ятсот вісімдесят вісім гривень 60 коп).

У задоволенні іншох частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 16.02.2023 та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.