Справа № 120/3867/25
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 жовтня 2025 р. Справа № 120/3867/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

Предметом спору є податкові повідомлення-рішення, якими позивачу за період з 2018 по 2024 нараховано суму податкового зобов`язання зі сплати земельного податку в розмірі 100 631,46грн.

Позивач вважає спірні рішення протиправними з підстав того, що земельна ділянка, площею 47,36га, надана йому на праві постійного користування, про що виданий Державний Акт від 20.06.1997. Надалі, позивач створив Фермерське господарство, де був його засновником, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію від 05.12.2000. Відповідно до Статуту ФГ, останнє створене на означеній земельній ділянці.

Отже, позивач вважає, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Нормами Закону України "Про фермерське господарство" обумовлено, що земельна ділянка спочатку надається громадянину, після чого створюється фермерське господарсто і з цього моменту до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди, що і є належним платником податку.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає спірні рішення протиправними, та таким, що порушують його права, тому звернувся до суду з позовною заявою у якій просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- від 20.06.2024 №-0204-UA0017028, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за 2024 рік в сумі 20407,42 грн;

- від 11.10.2024 року № 1-0204-UA0017028, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за 2022 рік в сумі 15201,64 грн;

- від 11.10.2024 року № 1-0204-UA0017028, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за 2021 рік в сумі 15201,64 грн;

- від 11.10.2024 року № 1-0204-UA0017028, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за 2020 рік в сумі 19417,48 грн;

- від 11.10.2024 року № 1-0204-UA0017028, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за 2019 рік в сумі 15201,64 грн;

- від 11.10.2024 року № 1-0204- UA0017028, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за 2018 рік в сумі 15201,64 грн.

Ухвалою від 01.04.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Скориставшись своїм процесуальним правом відповідач подав відзив, у якому проти задоволення позову заперечує. По суті спору відповідач вказав, що згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно по земельній ділянці з кадастровим номером :01:000:0448, загальною площею 47,36 га. від 03.03.2020 №35840563 землевласником до 06.12.2024 року значився ОСОБА_1 . Тобто, на момент винесення податкових повідомлень-рішень у звітних періодах 2019-2024 землевласником земельних ділянок, за які нараховано земельний податок з фізичних осіб, був ОСОБА_1 .

Відповідач акцентує, що відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, оскільки відповідно до п. 288.2 ст. 288 ПК України, платником орендної плати є орендар земельної ділянки, то позивач, який уклав договори оренди на земельні ділянки, в яких визначено цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства, сплачує орендну плату за вказану земельну ділянку. Той факт, що використання земельних ділянок відбувається через створене позивачем фермерське господарство не змінює статусу позивача як постійного користувача земельної ділянки та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати плату за земельні ділянки.

Відповідач вважає, оскільки позивач не оформив належним чином передачу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу, тому земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні фізичної особи, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, отже нарахування грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб за період 2019-2024 є правомірним, а позов необгрунтованим.

Враховуючи, що розгляд справи по суті розпочався, інших заяв і документів не надходило, а визначений строк для їх подання закінчився, клопотань щодо продовження процесуального строку не надходило, отже суд розглядає справу в письмовому провадженні за наявними в ній доказами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позову та відзиву, встановив такі обставини справи.

Позивач на праві постійного користування отримав земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0448, загальною площею 47,36 га., що підтверджується Державним Актом від 20.06.1997 (а.с. 17-19).

Надалі, позивач створив Фермерське господарство, де був його засновником, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію від 05.12.2000. Відповідно до Статуту ФГ, останнє створене на означеній земельній ділянці.

Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийняті податкові повідомлення-рішення, якими позивачу за період з 2018 по 2024 нараховано суму податкового зобов`язання зі сплати земельного податку в розмірі 100 631,46грн. (а.с. 30-35).

Позивач не погоджується із спірними рішеннями, вважає їх протиправними з підстав того, що за нормами Закону України "Про фермерське господарство" обумовлено, що земельна ділянка спочатку надається громадянину, після чого створюється фермерське господарсто і з цього моменту до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди, що і є належним платником податку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенції контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентуються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

За змістом пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Статтею 54 ПК України передбачено, що обов`язок нарахування суми податку фізичній особі контролюючим органом шляхом направлення податкового повідомлення - рішення, яке підлягає сплаті протягом 60 днів з дня вручення.

За приписами ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до пп. 270.1.1 п. 270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Положеннями п. 286.1 ст.286 ПК України закріплено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Положеннями п. 287.1 ст. 287 ПК України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Отже, зі змісту вищевказаних вимог слідує, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, контролюючий орган зобов`язаний здійснити нарахування сум податку.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень».

Таким чином, аналіз вищевказаних вимог дає підстави для висновку, що обов`язок щодо сплати земельного податку виникає з дня виникнення права користування земельною ділянкою, а саме, з дня реєстрації права користування земельної ділянки в порядку, передбаченому чинним законодавством.

За приписами ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Статтею 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Таким чином, об`єктом плати за землю є земельна ділянка, на базі якої створено фермерське господарство, а майнові права на вказану земельну ділянку передані до складеного капіталу фермерського господарства, яке реалізуючи права землекористувача має обов`язок внесення плати за землю.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі №272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі №628/776/18.

За обставин цієї справи, відповідно до даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, правокористувачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0448, загальною площею 47,36 га., є ОСОБА_1 .

За рішенням органу або особи, уповноваженими установчими документами, виданим 26.11.2024 змінено на правокористувача Фермерське господарство Сокирка Петра Васильовича.

Отже, правокористувачем земельних ділянок згідно з вказаними обставинами та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у період з 2018 по 2024 є фізична особа ОСОБА_1 .

Лише 10.12.2024 проведено державну реєстрацію зміни правокористувача із ОСОБА_1 на правокористувача ФГ Сокирко П.В.

Покликання позивача на Статут Фермерського господарства як підставу того, що воно засноване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:000:0448, загальною площею 47,36 га., яка передана в постійне користування голові ФГ ОСОБА_1 відповідно до Державного Акту про право постійного користування від 20.06.1997, що обумовлено п. 5.1 Статуту, суд зазначає, що цей Статут затверджений протоколом зборів членів фермерського господарства №1 від 26.11.2024 (а.с. 36, 42).

Саме на підставі протоколу та Статуту за 2024 в Новій редакції внесені зміни в Державний реєстр про правокористувача земельної ділянки.

Землекористувачем фермерське господарство зареєстроване у Державному реєстрі 10.12.2024, тому з цього моменту припинолось користування земельною ділянкою фізичної особи, що обумовлено ст. 125 ЗК України.

Отже, суд погоджується з доводами відповідача, що земельна ділянка згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав перебувала у постійному користуванні фізичної особи у період 2018-2024, тому нарахування грошового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб є правомірним.

Щодо покликання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду № 927/79/19, суд вважає, що вона не є застосовною до обставин цієї справи, оскільки у ній були інші обставини. Предметом позову був не земельний податок, а визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі в частині зміни орендаря з позивача на фермерське господарство.

Крім того, в п. 6.17 постанови від 30.06.2020 в справі №927/79/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після проведення державної реєстрації фермерського господарства та переходу до нього в силу вищенаведених норм Закону № 973-IV прав і обов`язків орендаря земельної ділянки за договором оренди землі таке господарство звертається до державного реєстратора для проведення державної реєстрації відповідного права оренди на підставі поданого ним договору оренди землі державної та комунальної власності, укладеного засновником цього фермерського господарства.

Отже, Велика Палата Верховного Суду фактично вказала, що необхідно внести до державного реєстру відомості про фактичного землекористувача.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №400/1730/19 у постанові від 18.06.2021 щодо застосування норм підпунктів 288.1, 288.2 статті 288 ПК, статтей 125, 126 Земельного кодексу України, частини другої статті 16, частин першої, другої статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» у правовідносинах з орендної плати за землі державної та комунальної власності, які були надані фізичній особі для створення фермерського господарства виснував, що податковий обов`язок щодо сплати орендної плати у таких правовідносинах лежить на орендарі земельної ділянки, який визначений в договорі оренди земельної ділянки і право користування земельною ділянкою якого зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Податковий обов`язок щодо сплати орендної плати за землі державної та комунальної власності виникає у фермерського господарства, для створення якого фізичній особі була надана земельна ділянка, після переходу до нього прав орендаря в установленому законом порядку».

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду 08 липня 2021 року у справі № 120/3966/19-а та від 14 липня 2021 року у справі №821/488/18.

Отже, саме відомості про фактичного землекористувача встановлюють дійсного платника земельного податку. Оскільки здобутими доказами не підтверджується належного переходу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу, тому позивач як постійний користувач земельної ділянки зобов`язаний сплатити земельний податок з фізичних осіб.

Разом з тим, той факт, що використання земельних ділянок відбувається через створене позивачем фермерське господарство не змінює статусу позивача як землекористувача земельної ділянки та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку.

При цьому, не звільняє його від цього обов`язку і фактична сплата фермерським господарством плати за землю.

Платник податку, як це встановлено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 ПК, є обов`язковим елементом податку, який визначається виключно нормами ПК. Статтею 2 ПК встановлено, що зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 400/1730/19, від 12.05.2022 у справі №120/2868/19-а.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення є правомірними, правові підстави для їх скасування відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України, за умови того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ ДПС України (код ЄДРПОУ - 44069150, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028).

Повне судове рішення складено: 13.10.2025.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна