Справа № 160/20424/25
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.07.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2025 року по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 14.06.2025 року по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії. Позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідачем сум, що належали до виплати позивачу при звільнені, відповідач повинен здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
06.08.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України надано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги відповідач не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачем у відзиві зазначено, що наказом командира військової частини від 14.06.2025 №168мтд (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення позивача з 14 червня 2025 року. Також 27.06.2025 року відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові компенсації за невикористані дні відпусток та одноразову грошову допомогу при звільненні. Вказує, що після звільнення вказані платежі неможливо виплатити під час проходження військовослужбовцем військової служби, оскільки правовою підставою для їх виплати є юридичний факт звільнення військовослужбовця з військової служби шляхом видання наказу по стройовій частині, що сутністно відрізняється від виплат працівнику під час припинення трудового договору. Військова частина звертає увагу суду на те, що відповідальність, встановлена статтею 117 КЗпП України, настає лише у разі невиплати певних сум з вини роботодавця. Оскільки військова частина, проводячи виплату позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, діяла добросовісно, без невиправданого зволікання, провела виплату в розумні строки, підстави для притягнення військової частини до відповідальності за статтею 117 КЗпП України відсутні.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 28.09.2022 року.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 14.06.2025 року №168мтд припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення підполковника ОСОБА_1 з 14 червня 2025 року.
27.06.2025 року згідно виписки з карткового рахунку позивачу Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України нараховано та виплачено грошові кошти у розмірі 567 091,17 грн.
Відповідно особової картки на грошове забезпечення за 2025 рік нараховані та виплачені доходи позивача за квітень, травень 2025 року складають 92 242,13 грн., середньоденний розмір заробітної плати, за останні два місяці перед звільненням, складає 1479,38 грн.
Оскільки відповідач здійснив повний розрахунок із позивачем при звільненні, виплативши йому всі належні суми, лише 27.06.2025 року, позивач, вважаючи що має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом 1 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до пунктів 2, 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.
Згідно з частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України (чинній на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексації грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Приписами 116 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всі належні йому суми при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням приписів статті 117 Кодексу законів про працю України та правових позицій Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд зазначає, що відшкодування, передбачене цією статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.
Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
З огляду на матеріали справи, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 14.06.2025 року, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є квітень 2025 року та травень 2025 року.
Остаточний розрахунок мав бути проведений з позивачем 14.06.2025 року в день звільнення.
Натомість, належні до виплати суми в загальному розмірі 567 091,17 грн., були виплачені лише 27.06.2025 року.
Судом встановлено, що днем звільнення ОСОБА_1 є 14.06.2025 року, а тому першим днем затримки є 15.06.2025 року.
Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 27.06.2025 року, а тому останнім днем є 26.06.2025 року.
Відповідно особової картки на грошове забезпечення за 2025 рік нараховані та виплачені доходи позивача за квітень, травень 2025 року складають 90 242,13 грн., середньоденний розмір заробітної плати, за останні два місяці перед звільненням, складає 1479,38 грн.
Враховуючи редакцію статті 117 Кодексу законів про працю України, за період з 15.06.2025 року по 26.06.2025 року середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 17 752,56 грн. (1479,38 * 12).
Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а належним способом захисту є стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17 752,56 грн.
Доводи відповідача щодо того, що виплачені позивачеві кошти не є грошовим забезпеченням за затримку у виплаті якого при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність, оскільки відповідальність передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України настає у випадку несвоєчасної виплати всіх належних працівникові сум, а не лише грошового забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 статті 5 Закону України «Про судовий збір» з відповідача судові витрати у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не стягуються.
На підставі викладеного, керуючись статтями 139, Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17 752,56 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя С.І. Озерянська