Справа № 380/7164/25
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/7164/25 пров. № А/857/23134/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року (судді Костецького Н.В., ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львів) у справі №380/7164/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.04.2025 звернувся в суд з позовом до Державної податкової служби України в якому просить визнати протиправною відмову Державної податкової служби України надати інформацію на її ОСОБА_1 , запит від 20.03.2025, зобов`язати Державну податкову службу України надати інформацію на мій запит від 20.03.2025, а саме інформацію про податковий борг таких компаній: ТОВ Авалон системс (41180262); ТОВ Гарт інвест (41517863); ТОВ Торговий дім енерджи (41983383); ТОВ Унасолар енерджи (43341276); ТОВ Приватний заклад освіти Кінгдом (44999899).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує серед іншого, що на підставі пункту 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», на виконання Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», задля уникнення ризиків для економічного сектору, державного бюджету, для окремих галузей так і економіки держави в цілому, Державна податкова служба України, вважає правомірною та обґрунтованою відмову у наданні інформації інформації на запит ОСОБА_1 від 20.03.2025 року, про податковий борг суб`єктів господарювання зазначених у запиті.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 311 КАС України призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 20.03.2025 надіслала на електронну адресу Державної податкової служби України () запит про доступ до публічної інформації, у якому просила надати інформацію про податковий борг таких компаній: ТОВ Авалон системс (41180262); ТОВ Гарт інвест (41517863); ТОВ Торговий дім енерджи (41983383); ТОВ Унасолар енерджи (43341276); ТОВ Приватний заклад освіти Кінгдом (44999899).

У запиті позивач вказала, що відповідно до п. 35.4 ст. 35 Податкового кодексу України на офіційному веб-порталі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, оприлюднюється щоденно інформація про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг, із зазначенням керівників таких суб`єктів господарювання та сум податкового боргу в розрізі платежів і територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, із зазначенням керівників таких територіальних органів. Однак з початку 2022 року така інформація не оприлюднюється. Разом з тим, ДПС України залишається розпорядником цієї інформації.

Позивач зазначила, що на посаду члена Вищої ради правосуддя подалась кандидатка ОСОБА_2 , а позивач здійснює громадський контроль за перебігом цього конкурсу, а також аналізує кандидатів на їх відповідність критеріям доброчесності та професійної етики, виникла необхідність в отриманні інформації щодо податкового боргу компаній, директором та/або учасником яких є кандидатка. Позивач співпрацює з громадською організацією Фундація ДЕЮРЕ, яка здійснює систематичну діяльність з проведення аналізу діяльності органів судової влади, органів суддівського врядування, їх відкритої та прозової роботи, системно займається темою проведення судової реформи, доброчесністю суддів. Інформація потрібна позивачу для здійснення громадського контролю, зокрема, аналізу інформації щодо кандидатки, що бере участь у конкурсі на посаду члена ВРП. Тому, для виконання своєї мети їй потрібна офіційна і правдива інформація. Отже, мета запиту, суспільний інтерес в інформації, роль запитувача в поширенні інформації та той факт, що інформація знаходиться у розпорядника - все це свідчить додатково про те, що розпорядник зобов`язаний надати запитувану інформацію.

Державна податкова служба України листом від 26.03.2025 №615/ЗПІ/99-00-13-0-02-10 відмовила у задоволенні запиту позивача від 20.03.2025. Відмова мотивована тим, що критичність ризиків для економічного сектору державного бюджету, розповсюдження публічної інформації щодо платників податків, у тому числі, про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг, несе загрозу як для окремих галузей так і економіки держави в цілому; тимчасове обмеження доступу до інформації про суб`єктів господарювання, зазначених у запиті, в умовах воєнного стану здійснюється в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, у зв`язку з високою ймовірністю завдання шкоди таким платникам податків та шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у наданні запитуваної публічної інформації, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивачки порушені щодо відмови у задоволенні її запиту.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статей 5, 7 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 10.02.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону № 393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 5 Закону № 393/96-ВР визначено, що звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно з частинами 1, 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема серед інших: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною 1 статті 7 Закону № 2939-VI передбачено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Згідно із статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

У відповідності статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками є суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно статті 16 Закону № 2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом. Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частини 1-3 статті 19 Закону № 2939-VI).

Згідно із положеннями статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

За правилами статті 21 Закону №2939-VI інформація на запит надається безкоштовно.

У відповідності до частини 1 статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Згідно із статтею 23 Закону №2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 24 Закону № 2939 встановлена відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Отже, системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту у встановленому законодавством порядку, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

При цьому, суд відзначає, що незалежно від результатів розгляду запиту про надання інформації (його задоволення чи відмова в задоволенні, відстрочка в задоволенні, пере направлення належному розпоряднику, тощо) такий суб`єкт зобов`язаний проінформувати про це заявника.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що 20.03.2025 позивач надіслала на електронну адресу ДПС України () запит про доступ до публічної інформації, у якому просила надати інформацію про податковий борг таких компаній: ТОВ Авалон системс (41180262); ТОВ Гарт інвест (41517863); ТОВ Торговий дім енерджи (41983383); ТОВ Унасолар енерджи (43341276); ТОВ Приватний заклад освіти Кінгдом (44999899).

У своєму запиті від 20.03.2025 позивач вказала, що співпрацює з громадською організацією Фундація ДЕЮРЕ, яка здійснює систематичну діяльність з проведення аналізу діяльності органів судової влади, органів суддівського врядування, їх відкритої та прозової роботи, системно займається темою проведення судової реформи, доброчесністю суддів. Запитувана інформація потрібна позивачу для здійснення громадського контролю, зокрема, аналізу інформації щодо кандидатки, що бере участь у конкурсі на посаду члена Вищої ради правосуддя, на відповідність критеріям доброчесності та професійної етики.

Позивач зауважила, що відповідно до п. 35.4 ст. 35 Податкового кодексу України на офіційному веб-порталі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, оприлюднюється щоденно інформація про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг, однак з початку 2022 року така інформація не оприлюднюється.

Пунктом 35.4 статті 35 Податкового кодексу України встановлено, що на офіційному веб-порталі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, оприлюднюється: щоденно інформація про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг, із зазначенням керівників таких суб`єктів господарювання та сум податкового боргу в розрізі платежів і територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, із зазначенням керівників таких територіальних органів.

Отже, у звичайних умовах Державна податкова служба України мала законодавчо встановлений обов`язок щоденно оприлюднювати на офіційному веб-порталі інформацію про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг.

Під час розгляду даної справи суд встановив, що на офіційному веб-порталі ДПС України https://tax.gov.ua/ у розділі Інформація про податковий борг розміщено Інформацію про податковий борг станом на 01.04.2025, зокрема, щодо загальної суми податкового боргу станом на 01.04.2025. Інформація про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг, із зазначенням керівників таких суб`єктів господарювання та сум податкового боргу в розрізі платежів і територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, із зазначенням керівників таких територіальних органів на офіційному веб-порталі ДПС України відсутня.

Водночас суд звертає увагу, що жодних змін до пункту 35.4 статті 35 Податкового кодексу України, яка визначає відкритість та загальнодоступність даних про суб`єктів господарювання, які мають податковий борг, прийнято не було.

Суд зазначає, що визначення інформації законом як відкритої не виключає можливості її тимчасового обмеження, якщо така інформація містить конфіденційні відомості (наприклад, персональні дані), а саме обмеження обґрунтоване нагальною необхідністю та відповідає критеріям законності, необхідності й пропорційності, передбаченим частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Суд наголошує, що принципи прозорості та відкритості не можуть існувати окремо від інших фундаментальних цінностей та обов`язків держави, зокрема забезпечення безпеки громадян та національної безпеки, особливо в умовах воєнного стану.

Отже, з урахуванням того, що частина 2 статті 34 Конституції України прямо допускає можливість обмеження права на доступ до інформації, ці положення застосовні й до інформації, визначеної законом як відкритої, якщо таке обмеження є необхідним для захисту національної безпеки, громадського порядку, прав інших осіб.

Водночас таке обмеження може здійснюватися виключно на підставі закону та має відповідати принципам демократичного суспільства, зокрема законності, необхідності та пропорційності. У цьому випадку відповідним законом є частина друга статті 6 Закону № 2939-VI, що також відома як трискладовий тест - механізм перевірки законності обмеження доступу до інформації.

Трискладовий тест є юридичною конструкцією - засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування трискладового тесту є незаконним і порушує право особи на інформацію.

Трискладовий тест є умовною назвою, яка прямо не згадується в українському законодавстві. Він називається трискладовим тому, що складається з трьох складових - умов, наявність яких (усіх разом) є обов`язковою для обмеження доступу до інформації.

Таким чином, передумовою для визначення відкритості чи обмеження інформації є застосування до неї трискладового тесту.

Для визначення можливості обмеження доступу до інформації застосовується трискладовий тест за частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація належить до інформації з обмеженим доступом, він має визначити її вид (конфіденційна, таємна або службова).

Наступний крок - з`ясувати, чи стосується запитувана інформація: інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку; можливого виникнення заворушень або злочинів у разі її розголошення; охорони здоров`я населення; захисту репутації або прав інших осіб; отримання інформації конфіденційним шляхом; авторитету та неупередженості правосуддя.

Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації.

Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь, розпорядник інформації має визначити, чи спричинить розголошення інформації істотну шкоду зазначеним інтересам.

Якщо відповідь на це питання негативна - запитувана інформація надається. Якщо відповідь позитивна, розпорядник інформації має визначити, чи переважає шкода від її оприлюднення над суспільним інтересом у її отриманні.

У разі позитивної відповіді - відмовляють у доступі до інформації. У випадку негативної відповіді доступ до інформації надають.

Таким чином, передумовою для визначення підстав відкритості чи обмеження інформації є застосування трискладового тесту.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18.

Про необхідність застосування трискладового тесту Європейський суд з прав людини також зазначає в пункті 25 рішення від 05 жовтня 2023 року у справі Аврамчук проти України (заява № 65906/13), в якому суд дійшов висновку, що національні суди не пояснили, чому частина п`ята статті 6 Закону № 2939-VI або його трискладовий тест не були застосовані у справі заявника. Це призвело до того, що суди не здійснили балансування потенційних інтересів, зокрема інтересу заявника в доступі до інформації суспільного значення та необхідності захисту прав приватних осіб.

Отже, при обмеженні доступу до інформації суб`єкт владних повноважень має дотримуватися балансу між суспільним інтересом до відповідної інформації та необхідністю захисту прав приватних осіб, якими в цьому випадку є судді, кандидати на посаду судді, а також члени їхніх родин і близькі особи.

Таким чином, у таких випадках відбувається зіставлення публічних та приватних інтересів, а завданням суду при вирішенні спору є встановлення того, який інтерес переважає.

Суд зазначає, що наведені відповідачем у листі від 26.03.2025 аргументи щодо необхідності тимчасового обмеження доступу до запитуваної позивачем інформації в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, у зв`язку з високою ймовірністю завдання шкоди таким платникам податків та те, що шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні, не є такими що узгоджуються з трискладовим тестом, передбаченим частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI. Окрім цього, відповідач-апелянт не наводить доводів у чому саме міститься ризик для економічного сектору, державного бюджету, для окремих галузей та економіки держави в цілому при наданні інформації щодо наявності чи відсутності податкового боргу компаній: ТОВ Авалон системс (41180262); ТОВ Гарт інвест (41517863); ТОВ Торговий дім енерджи (41983383); ТОВ Унасолар енерджи (43341276); ТОВ Приватний заклад освіти Кінгдом (44999899), такі доводи відсутні і в апеляційній скарзі.

Доводи відповідача не мають легітимної мети захисту національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, оскільки інформація про наявність або відсутність у суб`єктів господарювання податкового боргу жодним чином не може нести відповідні ризики. Крім цього, наведені доводи відповідача не підтверджують наявність реальних ризиків завдання істотної шкоди, не доводять, що потенційна шкода від розголошення інформації про наявність або відсутність у суб`єктів господарювання податкового боргу переважає суспільний інтерес у її оприлюдненні на час воєнного стану.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що інформація, яку просив надати позивачка, не є інформацією з обмеженим доступом, а її розповсюдження не могло завдати шкоди національній безпеці, територіальної цілісності або громадському порядку, репутації або правам інших людей, чи іншим охоронюваним інтересам.

Суд зауважує, що відмова у наданні інформації є обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Колегія суддів погоджується зі висновком суду першої інстанції, що відмовляючи заявнику у наданні запитуваної інформації, Державна податкова служба України будучи розпорядником цієї інформації, послалось лише на інтереси національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку в умовах воєнного стану, високу ймовірність завдання шкоди таким платникам податків та те, що шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні, не вказуючи в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від розголошення запитуваної інформації та чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію, таким чином відповідач належно не обґрунтовував свою відмову на основі критеріїв, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки відповідач не наводить аргументів у чому саме міститься ризик для економічного сектору, державного бюджету, для окремих галузей та економіки держави в цілому при наданні інформації за запитом позивачки, тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зобов`язав Головне управління ДПС у Львівській області надати позивачу запитувану публічну інформацію у запиті від 20.03.2025.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 по справі № 800/369/17 та постановами Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 580/1747/16-а, від 16.01.2020 у справі №580/1832/16-а, від 26.02.2021 у справі №460/1684/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Крім цього, у контексті оцінки решти доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Апеляційним судом встановлено, що оскільки справа відноситься до категорії незначних, тому судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №380/7164/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повний текст постанови складено 10.10.2025