Справа № 308/6791/25
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/6791/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд у складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Бегені В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду в м. Ужгород, за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України, затверджене першим заступником начальника УДМС України в Закарпатській області від 23.04.2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 10.10.2025 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.10.2025 року.

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України, затверджене першим заступником начальника УДМС України в Закарпатській області від 23.04.2025 року.

19.05.2025 вказану позовну заяву залишено без руху із зазначенням недоліків які слід усунути.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним адміністративним позовом, постановлено справу розглядати із врахуванням особливостей провадження, встановлених ст.286 та ч. 2 ст. 288 КАС України.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням про примусове повернення з України, затверджене першим заступником начальника УДМС України в Закарпатській області від 23.04.2025 року було вирішено примусово повернути Громадянина Нігерії ОСОБА_1 з території України.

Постановою першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Бердар О.М. ПН МЗК 001831 від 23.04.2025 року громадянина Нігерії ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 грн. В цій постанові, зокрема, зазначено, що 23.04.2025 року о 12:00 год. за адресою: вул. Солов`їна, 43 виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлено порушення позивачем встановленого правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні. Місце скоєння правопорушення: м. Ужгород. Постанова про накладення адміністративного стягнення винесена на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЗК 001817 від 23.04.2025 року.

Позивач зазначає, що дана постанова оскаржена ним до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Позивач вважає винесене рішення про примусове повернення з України, затверджене першим заступником начальника УДМС України в Закарпатській області від 23.04.2025 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню в судовому.

При цьому, позивач зазначає, що 23 квітня 2025 року головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Лізанцем Богданом Володимировичем за погодженням першого заступником начальника УДМС України в Закарпатській області Бердарем Олександром Миколайовичем прийнято рішення про примусове повернення позивача з України, Даним рішенням йому було надано строк до 12.05.2025 року покинути територію України. Рішення про примусове повернення обґрунтоване тим, що позивач проживає на території України без документів, що дають право на проживання в Україні.

Позивач вважає, що оцінюючи підстави прийняття 23 квітня 2025 рішення про примусове повернення його з України, можна прийти до висновку, що суб`єктом владних повноважень у вказаному рішенні не наведено обставин та мотивів з яких останній виходив приймаючи рішення про примусове повернення з України іноземного громадянина, оскаржуване рішення органу міграційної служби прийняте без дотримання вимог чинного законодавства України.

Позивач зазначає, що матеріали справи не містять документів, що підтверджують участь перекладача при оформленні рішення про примусове повернення та що української мови він не розуміє та потребував перекладача. Перекладач необхідний був з англійської мови на українську і навпаки. Водночас, всі матеріали справи складені українською мовою, їх перекладу позивачу не надавалось. Працівник міграційної служби галочками у оскаржуваному рішення відмітив графи у яких позивачу слід було поставити свої підписи, що він і зробив, не розуміючи під чим ставить свої підписи. Відтак, доказів того, що при складанні рішення був присутнім кваліфікований перекладач або доказів того, що я відмовився від перекладача або про те, що я його не потребую, рішення не містить, тому вказане викликає обгрунтований сумнів у дотриманні права позивачана залучення перекладача, це вказує на формальний підхід з боку суб`єкта владних повноважень та незабезпечення реалізації прав особи - іноземця в ході адміністративної процедури, недотримання вимог Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Позивач зазначає, що докази того, що він власноручно в повідомленні про прийняття рішення про примусове повернення власноручно написав в графі перекладач «не потрібно», відсутні. В рішенні відсутній запис про те, що його перекладено мовою, яку позивач розуміє, однак правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

Позивач зазначає, що під час складання рішення про примусове повернення відносно нього було Істотно порушено та обмежено його процесуальні права, не виконано вимог щодо залучення кваліфікованого перекладача під час складення протоколу та не були належним чином роз`яснені його права та обов`язки, в тому числі, гарантоване право користуватись юридичною допомогою захисника та інші істотні права, що передбачені чинним законодавством України. Таким чином, відсутність доказів участі перекладача в матеріалах справи при складанні відносно ного рішення про примусове повернення, а також відсутність належно здійсненого перекладу матеріалів адміністративної справи свідчить про порушення вимог ст. 268 КУпАП.

У позові вказано на те, що при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та подальшого прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, орган Державної міграційної служби України позбавило його можливості внаслідок неволодіння українською мовою розуміти наслідки дій суб`єкта владних повноважень щодо вирішення питання правомірності перебування в Україні.

У позовній заяві вказано на те, що оскільки з моменту доправлення до приміщення міграційної служби позивач не був забезпечений перекладачем з мови, якою він вільно володіє, відтак він не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно мене службовими особами міграційної служби та не міг отримати належне роз`яснення моїх прав, зокрема, на отримання правової допомоги. Позивач не відмовлявся від захисника, і був доставлений до підрозділу ДМС України в Закарпатській області та затриманий більше трьох годин (а саме 7 годин) працівники відповідача відповідно мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було. Протягом цих семи годин представники відповідача складали протокол про адміністративне правопорушення, розглядали справу про накладення адміністративного стягнення, виносили рішення про примусове повернення з території України.

Позивач зазначає, що таким чином, враховуючи те, що він є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, вважає, що в даному випадку, він фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваного рішення.

Позивач враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 288 КАС України, ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» п.10 ч. 1 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04,2012 Не 353/271/150, просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення з України, затверджене першим заступником начальника ГУ ДМСУ в Закарпатській області від 23.04.2024 року.

08 серпня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Так, представник відповідача зазначає, що:

23 квітня 2025 у ході про ведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням у міграційній сфері у м. Ужгороді працівниками ГУ ДМС у Закарпатській області спільно з працівниками Служби безпеки України виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та у подальшому його було запрошено до приміщення ГУ ДМС у Закарпатській області для встановлення законності перебування останнього на території України. У ході з`ясування обставин перебування позивача в Україні встановлено, що позивач проживає на території України без документів на право проживання/перебування.

Представник відповідача зазначає, що встановлення факту проживання позивача на території України без документів на право перебування/проживання, що є порушенням норм статей 3, 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 - позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 203 КУпАП. Винесеною постановою про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. 00 коп.

Представник відповідача вважає повністю законними та послідовними дії підрозділу міграційної служби, щодо виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності громадянина.

При цьому у відзиві зазначено, що з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ГУ ДМС у Закарпатській області 23 квітня 2025 року прийнято рішення №15 про примусове повернення з України позивача. Отже, враховуючи викладене вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 15 про примусове повернення з України позивача від 23 квітня 2025 року приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а вимоги позивача - незаконними та необґрунтованими.

Представник відповідача звертає увагу суду, на те, що позивачем подано до суду позов українською мовою на 12 аркушах з деталізованим посиланням на норми законодавчих актів України, зокрема Конституцію України, кодексу адміністративного судочинства, позиції та практику Верховного суду , а також ще й здійснено аналіз законодавства про правовий статус іноземців, у подальшому після винесення судом ухвали від 19.05.2025 про залишення адміністративного позову без руху, а саме зазначено про недотримання норм КАС України - позивачем 05.06.2025 подано заяву про усунення недоліків із певними поясненням, знову ж таки українською мовою, таким чином вище наведені обставини свідчать про те, що позивач добре володіє українською мовою та маніпулює нормами законодавства, та зловживає процесуальним правами.

Керуючись статтями 43, 44, 55, 57, 59, 60, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 2, 3, 9, 36 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» 3773-VI, представник відповідача просить суд: у задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю

Позивач у судове засідання не з`явився, згідно наявної в матеріалах справи його заяви, розгляд справи просить провести без його участі, позов підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до положень ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи скорочені строки розгляду даної категорії справ та положення частини 1 стаття 205 КАС України, якими передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд дійшов висновку про можливість розглядати справу без участі позивача та відповідача.

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Бердар О.М. ПН МЗК 001831 від 23.04.2025 року громадянина Нігерії ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 грн.

Згідно постанови, 23.04.2025 року о 12:00 год. за адресою: вул. Солов`їна, 43 виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування в Україні, а саме перебував/проживав на території України без документів на право проживання/перебування. Місце скоєння правопорушення м.Ужгород.

При цьому зі змісту постанови вбачається, що документом що посвідчує особу є паспорт: від 05.10.2011; Серія та номер: НОМЕР_1 ;

Постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МЗК 001831 від 23.04.2025 року, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЗК №001817 від 23.04.2025 року відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400, 00 грн, за порушення іноземцем правил перебування в Україні, що передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001817 від 23.04.2025 року головний спеціаліст Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Лізанець Богдан Володимирович, склав протокол про те, що 23.04.2025 року о 12.00 год за адресою АДРЕСА_1 виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який порушив правила перебування в Україні, а саме перебував/проживав на території України без документів на право проживання/перебування. Місце скоєння правопорушення м.Ужгород.

Зазначені відомості про особу стосовно якої складено протокол а саме громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ що посвідчує особу паспорт, з датою видачі 05.10.2011, серія та номер документа НОМЕР_1 , місце проживання вказано АДРЕСА_2 .Не працює.

23 квітня 2025 року головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Лізанцем Богданом Володимировичем за погодженням першого заступника начальника УДМС України в Закарпатській області Бердарем Олександром Миколайовичем прийнято рішення №018246 про примусове повернення громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 з України, Даним рішенням йому надано строк до 12.05.2025 року покинути територію України.

Вважаючи рішення №018246 про примусове повернення громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняте ГУ ДМС України в Закарпатській області 23 квітня 2025 року таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, як іноземця та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з частинами першою та третьою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі - Порядок №150).

Відповідно до Порядку № 150 , а саме підпункту 1 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Умови і порядок імміграції в Україну і ноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію», згідно з якого імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання (ст. 1 цього Закону).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання (ч. 13 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок №322), відповідно до пункту 1 якого посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до п. 7 Порядку №322 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки.

Згідно з пп. 4 п. 63 Порядку №322 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Пунктами 64-66 Порядку №322 передбачено, що Рішення про скасування посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Рішення про скасування посвідки формується засобами Реєстру за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Після підписання рішення сканується до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.

Копія рішення про скасування посвідки надсилається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства рекомендованим листом не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з дня його прийняття.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (далі - Порядок № 150), а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи, зокрема, заява іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Адміністративні справи про порушення законодавства про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну (статті 200, 201, 203 (крім порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України або контрольному пункті в`їзду-виїзду), згідно ст. 222-2 КУпАП розглядає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу.

Згідно Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 року №360, ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується КМУ через Міністерства внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції).

Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 серпня 2013 року №825, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1654/24186, передбачає, що: особами, до яких застосовуються адміністративні стягнення за статями 200, 201, частиною першою статті 203, статтями 204, 205, 206 КУпАП, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, яким виповнилося 16 років, посадові особи установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності, до компетенції яких належить прийняття громадян, іноземців та осіб без громадянства на роботу та навчання, а також особи, які запросили в Україну іноземців або осіб без громадянства в приватних справах і надали їм житлову площу та порушили при цьому порядок їх перебування (п. 1.3. Інструкції).

Згідно з п. 2.1. Інструкції, уповноваженими посадовими особами, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення та протоколи про затримання є працівники апарату ДМС України, головних управлінь (управлінь) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управлінь (відділів, секторів) міграційної служби у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, які є державними службовцями (далі - уповноважені посадові особи).

Уповноважені посадові особи складають протокол при виявленні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 200, 201, частиною першою статті 203, статтями 204, 205, 206 КУпАП, згідно з формою, наведеною в додатку 1 до цієї Інструкції.

Отже, з огляду на вищевказане, вбачається, що протокол та оскаржувана постанова були складені уповноваженими на те особами.

Згідно постанови, 23.04.2025 року о 12:00 год. за адресою: вул. Солов`їна, 43 виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який порушив правила перебування в Україні, а саме перебував/проживав на території України без документів на право проживання/перебування. Місце скоєння правопорушення м.Ужгород.

Постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МЗК 001831 від 23.04.2025 року, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЗК №001817 від 23.04.2025 року відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400, 00 грн, за порушення іноземцем правил перебування в Україні, що передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП

В той же час, стороною позивача не додано доказів які б свідчили законність перебування позивача на території України. Так, сам факт наявності на території України позивача, не дає підстави вважати, що позивач перебуває на території України на законних підставах, оскільки останнім не надано суду посвідку на тимчасове проживання, отримання якої у такому випадку є обов`язковим.

Згідно із ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Позивачем не надано суду доказів що він будь-яким чином намагався легалізувати своє становище в України, а також доказів подачі позивачем заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно долученого до матеріалів позовної заяви копії сторінки паспорта № НОМЕР_2 громадянина Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такий було видано на період з 21.12.2018 року до 20.12.2023 року.

Таким чином, оскільки станом на 23.04.2025 року у позивача не було законних підстав на перебування на території України, то в діянні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 містилися ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, а тому суб`єктом владних повноважень 23.04.2025 року правомірно складено щодо нього протокол про адміністративне правопорушення за вказаною статтею КУпАП.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусове видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, громадянин Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 порушив правила перебування в Україні, а саме перебував/проживав на території України без документів на право проживання/перебування, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове повернення позивача за межі України до країни походження.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

В якості підстави задоволення позову та скасування спірного рішення відповідача, позивач зазначив недотримання ГУ ДМС України в Закарпатській області при прийнятті цього рішення прав іноземця, що виразилося у незабезпеченні його перекладачем та в не наданні правової допомоги.

У відповідності до розділу ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Суд акцентує, на тому що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, рішення у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989 та рішення у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі № 522/14605/17 зазначив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Оскаржуване рішення викладено на українській мові, на якому є запис про його отримання позивачем та в графі про перекладача написано на українській мові - «не потребує».

Суд звертає увагу, що Верховний Суд наголошує, що залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.

До того ж, у статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Оскільки у спірних правовідносин позивач сам відмовився від участі перекладача, то за таких умов Суд не вважає його право порушеним.

Відмова особи від права на перекладача, зафіксована у процесуальних документах, покладає на цю особу ризик та відповідальність за наслідки такого рішення. Згідно з усталеною судовою практикою, зокрема, висловленою Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2023 року у справі № 522/7918/22 та від 16 березня 2023 року у справі № 522/5661/22, залучення перекладача є правом, а не обов`язком особи. Відповідно, якщо особа, що є учасником адміністративного провадження, заявляє про відсутність потреби у перекладачі, це вважається свідомою відмовою від реалізації цього права.

У контексті цього випадку, де оскаржуване рішення було викладено українською мовою з чітким записом про відмову позивача від послуг перекладача, суд не вбачає порушення його прав. Позивач повинен дотримуватися вимоги розумної обачності при підписанні будь-яких офіційних документів. Відмова від перекладача без надання переконливих доказів введення в оману не може бути використана як підстава для скасування законних дій державного органу. Відсутність доказів на підтвердження недобросовісних дій з боку відповідача свідчить про те, що позивач добровільно прийняв на себе ризик, пов`язаний з підписанням документів, зміст яких йому міг бути невідомим.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 січня 2020 р. у справі № 343/2242/16-а з аналогічним предметом спору (визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення з України громадянина Єгипту) висловив таку правову позицію щодо участі перекладача: «посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було».

При цьому, до суду ОСОБА_1 подав позов та всі процесуальні заяви на українській мові, підписані ним особисто.

Варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 23.01.2020 року при розгляді справи № 343/2242/16-а, наголосив на такому: «посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача, як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було».

Частиною третьою статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» встановлено, що якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Суд зазначає, що вимога надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим Законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №473/4762/19.

Також, Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 у справі №343/2242/16-а та від 28.10.2020 у справі № 274/7478/19 вказано, що відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого.

Поряд з цим, відомостей про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в адміністративному порядку затримувався відсутні, відомості що особисті речі у тому числі мобільний телефон у нього відбирався також відсутні.

Щодо доводів сторони позивача про те, що відповідачем було порушено право позивача на безоплатну вторинну правову допомогу, суд зазначає, що наведені твердження не доводять факту протиправності вказаного рішення відповідача, а стосується виключно процедури його оскарження, якою позивач і скористався оскарживши рішення про примусове повернення з України у судовому порядку, у зв`язку з чим, на думку суду, вказана обставина не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, суд вважає, що дії працівників органу міграційної служби у Закарпатській області під час оформлення і та винесенні рішення про примусове повернення з України громадянина Нігерії були спрямовані на дотримання вимог законодавства що регулює порядок перебування іноземців на території України.

Щодо посилань позивача на необхідності перевірки оцінки ризику, на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника, суд звертає увагу на наступне.

Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн визначені ч.1 ст.31 Закону №3773-VI, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, настання яких передбачає застосування положень ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем до суду не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Так само, відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд звертає увагу, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Крім того, воєнний стан введено саме на території України та у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, активні бойові дії ведуться на території України, щодня обстрілів зазнають населені пункти України. Тому доводи про небезпеку для позивача у випадку виїзду за територію України не відповідають дійсності.

Закі ОСОБА_1 має можливість повернутися в країну походження через треті країни, чи виконати рішення просто виїхавши до будь-якої третьої країни.

Саме по собі перебування позивача на території України не свідчить про наявність загрози його життю чи здоров`ю, оскільки доказів, що позивач може переслідуватися в країні походження, надано не було. Крім того, позивач не вживав заходів до отримання статуту біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, доказів зворотнього суду надано не було.

Крім того, процедурні порушення не повинні сприйматись як безумовне свідчення протиправності прийнятого за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення та примусове повернення з України рішення. Варто зауважити, що вчинені відповідачем процедурні порушення підлягають оцінці з огляду на те, наскільки ці порушення вплинули на можливість особи захистити свої права та чи призвели процедурні порушення на встановлення обставин порушення та наслідки. При цьому, в межах даного судового розгляду, позивачем не надано жодних доказів на дотримання ним вимог законодавства що регулює порядок перебування іноземців на території України.

При прийнятті рішення суд враховує, що в ході розгляду справи позивачем належних та допустимих доказів поважності причин неможливості звернутися до міграційних органів протягом визначеного періоду з питань узаконення свого перебування на території України не надано.

Позивач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», так як доказів протилежного суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

Відповідно до ч.3 ст. 288 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, визначених цією статтею, можуть бути подані в десятиденний строк з дня їх проголошення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 26, 33, 68 Конституції України, ст. ст. 7, 9, 203, 245, 251, 252, 280, 281, 283 КУпАП, ст. ст. 1, 3, 4, 9, 17, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Законом України «Про імміграцію», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, Порядком, оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322, ст. ст. 2, 5, 6, 8, 9, 10, 16, 20, 72-79, 90, 94-95, 139, 241-246, 257-263, 288, 293-297, 15.5) Перехідних положень КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України, затверджене першим заступником начальника УДМС України в Закарпатській області від 23.04.2025 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_3 тел. НОМЕР_3 адреса АДРЕСА_3 .

Відповідач: ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ЗАКАРПАТСЬКІЙ ОБЛАСТІ ел. пошта тел. +65,+97 адреса Україна, 88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, ВУЛИЦЯ КОРШИНСЬКОГО ІВАНА, будинок 12 А .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош