Справа № 420/1996/25
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1996/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження, визначеного ст. 262 ч.5 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів в частині, поновлення на посаді та нарахування різниці грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ), в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 2.4 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №837-ОС від 18.12.2024 року, про призначення полковника ОСОБА_1 (П-004805) заступником коменданта першої прикордонної комендатури швидкою реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, звільнивши з посади заступника начальника оперативного відділу оперативно-військового управління (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати п. 1.1 наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28.12.2024р. № 1749-ОС про зарахування до списків особового складу та на всі види забезпечення полковника ОСОБА_1 (П-004805) на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 поновити полковника ОСОБА_1 (П-004805) на посаді заступника начальника оперативного відділу оперативно-військового управління (з місцем дислокації АДРЕСА_1 , включити до списків особового складу та всіх видів забезпечення з дня, наступного за днем звільнення та виключення;

- звернути рішення суду до негайного виконання в частині поновлення полковника ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити полковнику ОСОБА_1 різницю грошового забезпечення за час виконання обов`язків на посаді заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону за період з 10.01.2025 року по дату винесення рішення судом (т. 1 а.с. 1-20, т. 2 а.с. 70-72).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивача наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №837-ОС від 18.12.2024 року було призначено заступником коменданта першої прикордонної комендатури швидкою реагування з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ), звільнивши з посади заступника начальника оперативного ІНФОРМАЦІЯ_4 . Водночас, позивач не погоджується із вищевказаним рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що без будь-яких дисциплінарних стягнень чи проступків на нього накладено приховане покарання у вигляді пониження в посаді, а також призначена посада на 8 тарифних розрядів та на два ступеня управління нижче, згідно п. 94 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009 року, а підстави, передбачені пп. 6 п. 93 Положення №1115/2009, які встановлюють призначення на нижчу посаду, відсутні. Позивач наголошує на безпідставному та незаконному проведенні атестації без дотримання приписів п.309 Положення №1115/2009, зокрема, проведенні атестації військовослужбовця в особливий період, а також на численні порушення процедури атестування, всупереч Інструкції про порядок атестування військовослужбовців Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 28.09.2012 року №771. Також позивач зазначає, що при переміщенні його на іншу посаду не було дотримано порядку та процедури переміщення військовослужбовця по службі, не враховано рівень його професійної компетентності, напрям підготовки та освітньо-кваліфікаційний рівень, а також відсутність заходів дисциплінарного впливу.

Вважаючи рішення про його призначення на іншу посаду необґрунтованим та неправомірним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 27.01.2025 року у справі №420/1996/25 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

05.02.2025 року та 13.02.2025 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) надійшли аналогічні за змістом відзиви на адміністративний позов (т.1 а.с.90-126, 189-236), з яких вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що 07.11.2024 року позивач представив на розгляд начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ). Відповідно до розпорядчої резолюції начальника регіонального управління зазначений рапорт було визначено розглянути на засіданні атестаційної комісії. 13.11.2024 року за результатами розгляду рапорту позивача склад комісії проголосував проти підтримання пропозиції щодо призначення офіцера. Таким чином, рапорт позивача залишений без реалізації. В подальшому, начальником регіонального управління начальнику НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону було визначено завдання щодо вивчення позивача для призначення на посади у вказаному органі охорони державного кордону. За результатами вивчення на адресу регіонального управління надійшло донесення, відповідно до змісту якого керівництво загону клопотало про переміщення позивача для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України з одночасним призначенням на посаду першого заступника коменданта начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_6 (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) (граничне військове звання за посадою «підполковник», 34 тарифний розряд). Зазначене донесення було розглянуто на засіданні атестаційної комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 проголосувала про підтримання клопотання НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону. Разом з тим, начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 , керуючись принципом єдиноначальності, прийняв рішення призначити позивача на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону. З зазначеного приводу слід зазначити, що вся повнота відповідальності щодо виконання визначених завдань, використання з цією метою підлеглого особового складу військовослужбовців лежить на військовому керівникові.

Також представник відповідача у відзиві зазначив, що атестація військовослужбовців, яка передбачена п.200-202 Положення №1115/2009, відповідно до п.309 Положення №1115/2009 в особливий період не проводиться, відтак посилання позивача на необхідність проведення процедур, передбачених Інструкцією про порядок атестування військовослужбовців Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.09.2012 року №771, є необґрунтованим. Крім того, посилання представника позивача на те, що призначення відбулось з порушенням пункту 93 Положення №1115/2009 на «декілька ступенів нижче» за попередньо займану посаду, не відповідають діючому законодавству. Дійсно, за загальним правилом, в мирний час, порядок призначення на вищі, рівні та нижчі посади визначається п. 93 Положення №1115/2009, однак, введення воєнного стану відповідно до ст. 64 Конституції України передбачає обмеження певних прав громадян. Крім того, передбачено і розширення повноважень посадових осіб, зокрема й військового командування. З системного аналізу норм Положення №1115/2009 вбачається, що поняття «ступінь» вживається виключно в розрізі військового звання за відповідною посадою. З огляду на вищезазначене, нормотворець, формулюючи норму пункту 310 Положення №1115/2009 щодо «призначення на нижчі (не більше ніж на один ступінь) посади», закладав в цьому випадку саме ступені посад за військовим званням. Таким чином, призначення відбулось хоч і на нижчу посаду, але не більше ніж на один ступінь в розумінні Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Положення №1115/2009.

09.02.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (т.1 а.с.134-155), на яку 13.02.2025 року надійшли заперечення від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.156-167).

13.02.2025 року від представника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України надійшов відзив на адміністративний позов (т.1 а.с.168-188), з якого вбачається, що другий відповідач позов також не визнає та зазначає, що посада «заступник коменданта першої прикордонної комендатури швидкою реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону» не є на один ступінь нижчою за посаду заступника начальника оперативного відділу оперативно-військового управління (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) в розумінні ст.94 Положення. Посилання позивача на те, що його призначили на посаду, яка є нижчою від попередньої посади більш ніж на один ступень, з якої його звільнено не відповідає дійсності, оскільки займані посади позивачем відповідають військовому званню підполковник.

Також представником НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) у відзиві було зазначено, що призначення позивача на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкою реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону ДПС України слугувала об`єктивна службова необхідність через пріоритетність комплектування цього загону.

16.02.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив представника Військової частини НОМЕР_3 (т.2 а.с.1-9), заперечень на яку до суду від представника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) не надходило.

Ухвалою суду від 28.01.2025 року провадження у справі №420/1996/25 було зупинено на підставі п.6 ч.2 ст.236 КАС України та в подальшому поновлено ухвалою суду від 17.02.2025 року.

Ухвалою суду від 27.03.2025 року адміністративну справу №420/1996/25 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження в порядку, із призначенням підготовчого судового засідання

Підготовчі судові 05.05.2025 року та 09.06.2025 року були перенесені через: відпустку головуючого судді у справі та через задоволення клопотань сторін про надання до суду додаткових письмових доказів у справі.

В підготовчих судових засіданнях 09.06.2025 року та 09.07.2025 року приймали участь позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Веліксар А.В., а також представники відповідачів ОСОБА_2 та Міненко С.А., які надавали пояснення по суті спірних правовідносин та викладали власні правові позиції, а також долучили письмові докази (т.2 а.с.31-38, 39-46, 102-116, 117-121, 122-145, 151-179).

Також 09.07.2025 року підготовче провадження у справі №420/1996/25 було закрито та призначено розгляд справи по суті.

17.09.2025 року було проведено судове засідання, в якому позивач та його представник, а також представники відповідачів виступили із вступним словом та відповідно: сторона позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, а відповідачі просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

17.09.2025 року було оголошено перерву для підготовки до судових дебатів.

До судових дебатів всі учасники справи не з`явились, були повідомлені про дату та час проведення судового засідання належним чином та своєчасно. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, а також те, що сторонами в судових засіданнях була викладена власна правова позиція по суті заявлених позовних вимог та фактичних обставин справи, надані необхідні письмові докази; подальший розгляд справи не потребував необхідності заслуховування усних пояснень сторін по справі; відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.

Суд під час розгляду справи встановив наступне.

Полковник ОСОБА_1 проходить військову службу в органах Державної прикордонної служби України з 24.07.2002 року по теперішній час (т. 2 а.с. 103-106).

07.11.2024 року позивач подав на розгляд начальнику Східного регіонального управління рапорт щодо призначення його на вакантну посаду начальника оперативного відділу оперативно-військового управління (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) (т.1 а.с.122). Відповідно до розпорядчої резолюції начальника регіонального управління зазначений рапорт було визначено розглянути на засіданні атестаційної комісії, що також підтверджується знімком з екрану з системи електронного документообігу Державної прикордонної служби України (т.1 а.с.122).

13.11.2024 року за результатами розгляду рапорту позивача атестаційна комісія проголосувала проти підтримання пропозиції щодо призначення офіцера, що підтверджується витягом з протоколу №33 засідання атестаційної комісії східного регіонального управління від 13.11.2024 року (т.1 а.с.106).

В подальшому, за твердженням представника ІНФОРМАЦІЯ_3 , начальником регіонального управління начальнику НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону було визначено завдання щодо розгляду питання про призначення позивача на посади у вказаному органі охорони державного кордону, у результаті чого на адресу регіонального управління надійшло донесення, відповідно до змісту якого керівництво загону клопотало про переміщення позивача для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України з одночасним призначенням на посаду першого заступника коменданта начальника штабу другої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) (граничне військовою посадою «підполковник», 34 т.р.).

Зазначене донесення було розглянуто на засіданні атестаційної комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 04.12.2024 року, внаслідок чого атестаційна комісія проголосувала про підтримання клопотання начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону від 01.12.2024 року про призначення позивача (граничне звання за посадою - підполковник, 41 т.р.) на посаду першого заступника коменданта начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_6 (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (підполковник, 34 т.р.), що підтверджується витягом з протоколу №36 засідання атестаційної комісії східного регіонального управління від 04.12.2024 року (т.1 а.с.105).

Водночас, начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято інше рішення, а саме згідно п.2.4 витягу із наказу від 18.12.2024 року №837-ОС було призначено по НОМЕР_2 мобільному прикордонному загону полковника ОСОБА_1 на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення (як встановлено судом граничне звання - підполковник, 33 т.р.), звільнивши з посади заступника начальника оперативного відділу оперативно-військового управління (з місцем дислокації АДРЕСА_1 , згідно з абз.2 п.310 Положення (т.1 а.с.104).

Відповідно до п.1.1 витягу із наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28.12.2024 року №1749-ОС позивача було зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення з 27.12.2024 року (т.1 а.с.183).

Згідно п.4.1 витягу із наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 11.01.2025 року №35-ОС позивач вважається таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 10.01.2025 року (т.1 а.с.180).

Разом з тим, не погоджуючись із призначенням його на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) з морально-психологічного забезпечення, та вважаючи таку посаду на 8 тарифних розрядів та 2 ступені управління нижче, ніж була посада у ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/1996/25.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних позивачем рішень суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України), достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 75 КАС України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 ч. 2 КАС України).

Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши адміністративний позов, відзиви, відповіді на відзиви, заперечення на відповідь на відзив та надані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, заслухавши сторін у судових засіданнях, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.

За приписами пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/202 військовому командуванню, зокрема, Державної прикордонної служби України разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ч.ч.1-2 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції від 29.11.2024 року) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-XII (у редакції від 28.06.2024 року) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження врегульовані Законом України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 року №661-IV (далі Закон №661-IV) (в редакції від 02.05.2024 року).

За ст.1 Закону №661-IV на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Згідно ст.6 Закону №661-IV державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону;

територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону;

Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони;

органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини;

розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно положень ст. 10 цього ж Закону органи охорони державного кордону безпосередньо виконують поставлені перед Державною прикордонною службою України завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України.

Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, охорона та захист пунктів пропуску через державний кордон України, припинення у взаємодії з відповідними військовими частинами та підрозділами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, відповідними правоохоронними органами збройних та інших провокацій на державному кордоні України. Під час дії воєнного стану прикордонні загони у встановленому законом порядку можуть залучатися відповідними органами військового управління Збройних Сил України до ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту, відсічі збройній агресії проти України.

До складу прикордонного загону можуть входити прикордонні комендатури, відділи прикордонної служби, прикордонні застави, контрольно-пропускні пункти, відділення прикордонного контролю, відділення інспекторів прикордонної служби та інші підрозділи.

Відповідно до ст.14 Закону №661-IV до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.

Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009 було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення №1115/2009) (в редакції від 26.12.2023 року), яким визначено порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

За п.12 Положення №1115/2009 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 13 Положення № 1115/2009 право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище (далі - начальники).

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно п.88 Положення №1115/2009 військовослужбовці призначаються на посади, звільняються з посад та зараховуються у розпорядження прямими начальниками, яким надано право видавати накази по особовому складу відповідно до номенклатури посад, що затверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п.п.5 п.93 Положення №1115/2009 призначення військовослужбовців на посади здійснюється на рівні посади:

у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (далі - організаційно-штатні заходи) - за рішенням відповідного начальника;

у разі проведення заміни у місцевостях з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з установленим строком військової служби), а також закінчення граничного строку перебування на окремих посадах або в органах (підрозділах), які виконують завдання в районах проведення антитерористичної операції чи залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, або забезпечують їх здійснення;

для набуття практичного досвіду управлінської діяльності в органах (їх структурних підрозділах) Держприкордонслужби різного рівня - за рішенням відповідного начальника;

для більш доцільного використання за напрямом підготовки або спеціальністю - за рішенням відповідних начальників або на особисте прохання військовослужбовця;

за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії - за рішенням відповідних начальників або на особисте прохання військовослужбовця;

за сімейними обставинами - на особисте прохання військовослужбовця;

за результатами атестації - за рішенням відповідного начальника;

у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, не пов`язану з державною таємницею, - за рішенням відповідного начальника;

вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з більш легкими умовами військової служби, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням, у разі неможливості виконання ними обов`язків за попередньою посадою;

у разі коли військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній з керівництвом підлеглими особами, виконанням завдань з охорони державного кордону, - за рішенням відповідного начальника;

у разі виникнення обставин, передбачених абзацом першим пункту 111 цього Положення, - за рішенням відповідного начальника.

Відповідно до п.п.6 п.93 Положення №1115/2009 призначення військовослужбовців на посади здійснюється на нижчі посади:

у зв`язку з проведенням організаційно-штатних заходів у разі неможливості призначення на рівну посаду - за згодою військовослужбовця;

за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії - за згодою чи на особисте прохання військовослужбовця;

за результатами атестації - за рішенням відповідного начальника;

на особисте прохання військовослужбовця;

у порядку реалізації накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дисциплінарного стягнення - за рішенням відповідного начальника;

у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, не пов`язану з державною таємницею, - за згодою військовослужбовця, у разі неможливості призначення на рівну посаду;

вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з більш легкими умовами військової служби, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням, у разі неможливості виконання ними обов`язків за попередньою посадою та за відсутності рівних посад;

у разі коли військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній з керівництвом підлеглими особами, виконанням завдань з охорони державного кордону, в разі неможливості призначення на рівну посаду - за рішенням відповідного начальника;

у разі виникнення обставин, передбачених абзацом першим пункту 111 цього Положення, за відсутності рівних посад - за рішенням відповідного начальника.

За п.94 Положення №1115/2009 посада вважається вищою, якщо штатом за цією посадою передбачено вище граничне військове звання, а в разі рівних граничних військових звань - більший тарифний розряд (посадовий оклад); нижчою, якщо штатом за цією посадою передбачено нижче граничне військове звання, а в разі рівних граничних військових звань - менший тарифний розряд (посадовий оклад); рівною, якщо штатом за цією посадою передбачено рівне граничне військове звання та рівні тарифні розряди (посадові оклади).

Згідно п.95 Положення №1115/2009 військовослужбовці призначаються на посади з урахуванням відповідності їх професійної (фахової) підготовки за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, освітньокваліфікаційного рівня вимогам до цих посад, визначеним посадовими інструкціями, та досвіду служби за фахом.

За п.п. 97-98 Положення №1115/2009 військовослужбовці в порядку просування по службі можуть бути призначені на вищу посаду шляхом професійного відбору або на конкурсній основі з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей.

Призначення осіб офіцерського складу на керівні посади здійснюється з урахуванням досягнутих ними результатів у службовій діяльності, здатності виконувати завдання у складних умовах, а осіб, які перебувають у кадровому резерві, - також висновків за результатами перебування у кадровому резерві.

За п.309 Положення №1115/2009 атестація військовослужбовців в особливий період не проводиться.

Відповідно до п.310 Положення №1115/2009 в особливий період просування військовослужбовців по службі може здійснюватися без дотримання вимог пунктів 97 та 98 цього Положення.

Призначення військовослужбовців на вищі, рівні та нижчі (не більше ніж на один ступінь) посади у воєнний час здійснюється без згоди цих військовослужбовців.

Аналізуючи вищевказані приписи суд доходить висновку, що при призначенні військовослужбовців на відповідні посади враховуються їх професійна (фахова) підготовка за відповідним напрямом, освітньокваліфікаційний рівень вимог до цих посад, досвід служби за фахом. Водночас, в особливий період призначення військовослужбовців на вищі, рівні та нижчі посади у воєнний час здійснюється без згоди цих військовослужбовців.

Важливим моментом є призначення військовослужбовців на інші посади, але не більше ніж на один ступінь.

Варто зазначити, що приписи Закону №661-IV та Положення №1115/2009 не містять окремого визначення терміну «ступінь».

Разом з тим, абз.2 п.56 Положення №1115/2009 закріплено, що військовослужбовцям, які виявили високі професійні, ділові та моральні якості під час виконання військового обов`язку та досягли високих показників у службовій діяльності, Головою Державної прикордонної служби України може бути присвоєно чергове військове звання, яке на один ступінь вище від звання, передбаченого за займаною посадою, після закінчення встановленого строку вислуги років у попередньому військовому званні.

За абз.8 п.56 Положення №1115/2009 закріплено, що чергове військове звання достроково та на один ступінь вище від звання, передбаченого за займаною посадою, може бути присвоєно військовослужбовцям один раз за весь період проходження військової служби.

Отже, аналізуючи вищевказане суд погоджується з думкою представників відповідачів, що поняття «ступінь» вживається виключно в розумінні військового звання за відповідною посадою.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, атестаційна комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) проголосувала про підтримання клопотання начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону від 01.12.2024 року про призначення позивача (граничне звання за займаною посадою - підполковник, 41 т.р.) на посаду першого заступника коменданта начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_6 (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (граничне звання за цією посадою - підполковник, 34 т.р.), що підтверджується витягом з протоколу №36 засідання атестаційної комісії східного регіонального управління від 04.12.2024 року.

Тобто, позивача хоча і було переведено на нижчу посаду (граничне звання за цією посадою - підполковник, 33 т.р.) із нижчим тарифним розрядом в особливий період, водночас ступінь не змінилась із посади з граничним званням «підполковник» позивача було переведено на посаду із таким же граничним званням «підполковник», що, на думку суду, не суперечить приписам п.310 Положення №1115/2009.

Таким чином посилання позивача на те, що його призначили на посаду, яка є на два ступені нижче від посади, з якої його звільнено - не відповідає дійсності.

Крім того суд звертає увагу на те, що права, свободи чи інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду не є порушеними з огляду на те, що призначення на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування з морально-психологічного забезпечення з посади заступника начальника оперативного відділу оперативно-військового управління ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яких передбачене граничне військове звання за посадою - підполковник, не позбавляє позивача фактично наявного у нього військового звання - полковник.

Також стороною позивача за час розгляду справи не було надано належних обґрунтувань та доказів того, що позивача при переведенні на спірну посаду було призначено на два ступені управління нижче, оскільки зазначеного не вбачається з приписів Закону України «Про Державну прикордонну службу України», на положення якого посилалась представник позивача.

Суд критично ставиться до покликань позивача про те, що без будь-яких дисциплінарних стягнень чи проступків пониження його в посаді було застосовано до нього в якості прихованого покарання, оскільки зазначене твердження позивача заперечували представники ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) та НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ), при цьому матеріали справи не містять та позивачем до суду не надано жодних доказів в обґрунтування цього твердження.

Крім того, суд не враховує при вирішенні справи посилання позивача та його представника на те, що переведення ОСОБА_1 на іншу посаду відбулось без врахування його професійної підготовки за відповідним напрямом, освітньо-кваліфікаційного рівня, досвіду служби за фахом, бездоганної служби, що за їх думкою є достатньою підставою для визнання оскаржуваних наказів протиправними, оскільки під час розгляду справи представниками військового командування призначення позивача на спірну посаду було обґрунтовано службовою необхідністю, що виникла під час дії в України правового режиму воєнного стану.

До такого висновку суд доходить через те, що Статтею 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІV від 24.03.1999, дія якого поширюється у тому числі на військовослужбовців Державної прикордонної служби України передбачено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України, а приписами Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/202 військовому командуванню наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Враховуючи вищенаведене, призначенню позивача на посаду заступника коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону ДПС України слугувала об`єктивна службова необхідність. Зазначених обставин стороною позивача під час розгляду справи спростовано не було.

Твердження представника позивача про те, що навіть виконуючи приписи п.310 Положення №1115/2009 відповідач повинен був здійснювати призначення лише з підстав, визначених пп.6 п.93 цього Положення, суд вважає хибним, оскільки призначення військовослужбовців на вищі, рівні та нижчі (не більше ніж на один ступінь) посади під час дії воєнного стану здійснюється без згоди цих військовослужбовців.

Крім того, пунктом 305 того ж Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України передбачено, що в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період.

Верховний Суд у постанові 06.03.2025 року у справі №420/8830/20 посилався на низку рішень Європейського суду з прав людини, які розкривають підхід до обґрунтованості судових рішень.

Як зазначив Верховний Суд, ЄСПЛ у справі «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що представниками відповідачів за час розгляду справи було доведено обґрунтованість та правомірність оскаржуваних позивачем наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №837-ОС від 18.12.2024 року та начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону №1749-ОС від 28.12.2024 року (в частинах, що стосуються позивача). Зазначені рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, добросовісно, розсудливо та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому у суду відсутні підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині визнання зазначених наказів протиправними та їх скасування.

Крім того суд звертає увагу, що позивачем не наведено обґрунтувань протиправності наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону №1749-ОС від 28.12.2024 року, який був виданий відповідачем лише на виконання наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №837-ОС від 18.12.2024 року про переміщення позивача за посадою.

Враховуючи висновки суду щодо правомірності оскаржуваних наказів, позовні вимоги щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити позивача на попередній посаді та виплатити полковнику ОСОБА_1 різницю грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, яке він недоотримав внаслідок цього переміщення, до дня фактичного поновлення на посаді включно, також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 90, 194, 205, 209-211, 241-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів в частині, поновлення на посаді та нарахування різниці грошового забезпечення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне найменування сторін по справі:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Відповідач - НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя О.В. Білостоцький