Справа № 280/7062/25
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року Справа № 280/7062/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.08.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови КМУ від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразову грошову винагороду у розмірі 1 000 000,00 гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови КМУ від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».

Ухвалою суду від 15.08.2025 відкрито провадження у справі №280/7062/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено у позовній заяві (вх.№40753 від 13.08.2025). Зокрема зазначено, що позивач проходить військову службу у НОМЕР_2 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ). 22.09.2022 позивач вперше уклав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу зі строком дії з 02.09.2022 по 01.03.2023. Оскільки на момент укладення контракту позивач був у віці 21 року, 22.07.2025 він звернувся до командира НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України із рапортом щодо отримання одноразової грошової винагороди в розмірі 1 000 000,00 гривень, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану» (далі Постанова № 153). Однак, за результатами розгляду вказаного рапорту відповідачем листом від 30.07.2025 № 02.10.1/Б-1499/1531 було відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди в розмірі 1 000 000,00 гривень, із посиланням на те, що позивача було призвано на військову строкову службу до початку воєнного стану, а саме у серпні 2021 року. Вважаючи таку позицію відповідача протиправною, а права позивача порушеними, представник позивача просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, матеріали справи містять докази того, що 15.08.2025 документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного провадження» за допомогою підсистеми «Електронний суд» доставлений до електронного кабінету НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) (а.с.49).

На підставі частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_5 , виданим 12.04.2022 (а.с.8).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 від 08.04.2024 позивач має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.7).

Позивач проходить військову службу у НОМЕР_2 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ), про що свідчить, зокрема, наявна у матеріалах справи копія військового квитка серії НОМЕР_7 від 07.06.2021 (а.с.10-11).

02.09.2022 між в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивачем вперше укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу зі строком дії з 02.09.2022 по 01.03.2023 (а.с. 12-13).

Наказом в.о. начальника НОМЕР_8 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 415-ОС "Про особовий склад" від 02.09.2022, позивача було зараховано на військову службу за контрактом на посаду сержантського та старшинського складу та присвоєно військове звання «Молодший сержант» (а.с.9).

Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 11.03.2023 № 43-ОС позивача було зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону для подальшого проходження військової служби з 11.03.2023 (а.с.14).

Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12.05.2023 № 220-ОС позивача було призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії - номера обслуги другої групи розвідки відділення повітряної розвідки та ударних безпілотних повітряних суден розвідувальної прикордонної застави четвертої прикордонної комендатури швидкого реагування (а.с.15).

Перебуваючи на військовій службі, позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 19.02.2024 №499 та Витягами з журналів бойових дій розвідувальної прикордонної застави 4 ПКШР 15 МПРИКЗ (а.с.18-25).

Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 03.10.2024 № 13/52465/24-Вн, виданою ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач 10.09.2024 отримав травму під час виконання бойового завдання із забезпечення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України (а.с.39).

Відповідно до Довідки гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_9 ) від 16.07.2025 № 2068, отримана позивачем 10.09.2024 травма, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с.37).

22.07.2025 позивач звернувся до командира НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України з рапортом про надання передбаченої Постановою №153 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень. У якості додатків позивачем було долучено копії: контракту від 02.09.2022, Первинної медичної картки невідкладної допомоги від 10.09.2022 (форма 100), довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 03.10.2024, посвідчення НОМЕР_6 від 08.04.2024, витягів з журналів бойових дій (а.с.16).

За результатами розгляду вищевказаного рапорту, відповідач листом від 30.07.2025 № 02.10.1/Б-1499/1531 повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати йому одноразової грошової винагороди в розмірі 1 000 000,00 гривень, оскільки відповідно до умов Постанови №153, право на отримання такої винагороди мають особи рядового, сержантського і старшинського складу Державної прикордонної служби України, які на момент набрання чинності Постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, тобто у період з 24.02.2022 до 13.02.2025. Натомість позивача було призвано на строкову військову службу у серпні 2021 року (а.с.17).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті передбаченої Постановою №153 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 2 статті 2 КАС України, відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно із статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.

Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (частина 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII)).

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінет Міністрів України 11.02.2025 прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», пунктом 2 якої затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу.

Пунктом 3 Постанови КМУ №153 встановлено, що: 1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби; 2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони; 3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Станом на час звернення позивача із рапортом до відповідача пункт 4 Постанови КМУ №153 передбачав, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 грн;

військовослужбовцям, зазначеним в абзаці 2 цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);

військовослужбовцям, зазначеним в абзаці 2 цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;

військовослужбовцям, зазначеним в абзацах 2 та 3 цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.

Як встановлено судом із матеріалів справи, за результатами розгляду поданого позивачем рапорту, відповідач листом від 30.07.2025 № 02.10.1/Б-1499/1531 повідомив про відсутність підстав для виплати йому одноразової грошової винагороди в розмірі 1 000 000,00 гривень, оскільки відповідно до умов Постанови №153, право на отримання такої винагороди мають особи рядового, сержантського і старшинського складу Державної прикордонної служби України, які на момент набрання чинності Постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, тобто у період з 24.02.2022 до 13.02.2025. Натомість позивача було призвано на строкову військову службу у серпні 2021 року.

Відтак, єдиною підставою для відмови позивачу у нарахуванні та виплаті передбаченої Постановою №153 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень відповідачем визначено те, що позивач, як військовослужбовець, станом на 24.02.2022 вже перебував на строковій військовій службі та у подальшому уклав контракт на проходження військової служби вже в період дії воєнного стану.

Таким чином, спірним питанням у даній справі є наявність у позивача права на отримання одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови № 153, ураховуючи, що до укладення відповідного контракту, він перебував на строковій військовій службі.

Судом встановлено, що 29.07.2021 позивач був призваний на строкову військову службу та був зарахований до списків особового складу військової частини, як військовослужбовець строкової військової служби.

02.09.2022 між в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивачем вперше укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу зі строком дії з 02.09.2022 по 01.03.2023.

Наказом в.о. начальника НОМЕР_8 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 415-ОС "Про особовий склад" від 02.09.2022, позивача було зараховано на військову службу за контрактом на посаду сержантського та старшинського складу та присвоєно військове звання «Молодший сержант».

Станом на 13.02.2025, тобто на дату набрання чинності Постанови № 153 позивач, перебуваючи на військовій службі, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 19.02.2024 №499 та Витягами з журналів бойових дій розвідувальної прикордонної застави НОМЕР_10 ПКШР НОМЕР_11 .

Разом з тим, суд звертає увагу, що 10.09.2024 позивач отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини, що підтверджується: Довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_9 ) від 16.07.2025 № 2068 та Довідкою НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_12 ) про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 03.10.2024.

Отже, позивач у відповідності до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 у віці до 25 років уклав контракт про проходження військової служби під час воєнного стану, брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій та у відповідності до абзацу 4 пункту 4 Постанови № 153 отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини.

Крім того, будь-які відомості щодо притягнення позивача до кримінальної, адміністративної відповідальності за військові адміністративні правопорушення, дисциплінарні правопорушення відсутні.

Водночас, суд бере до уваги, що на момент подання рапорту позивачем (22.07.2025) дійсно були відсутні правові підстави для виплати позивачу одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови № 153, оскільки приписами зазначеної постанови не було визначено право військовослужбовцями, які проходили строкову службу на момент введення в Україні воєнного стану на отримання такої грошової винагороди.

Відповідач у своїй діяльності повинен керуватися, зокрема обов`язковими до виконання постановами Кабінету Міністрів України, який за своїм конституційним статусом є вищим органом у системі органів виконавчої влади, при цьому відповідач не наділений правом діяти на власний розсуд всупереч вимог підзаконних нормативно правових актів, відступати від положень останніх, якщо такі є чинними, їх дія не зупинена в порядку, передбаченому Конституцією і законами України, або вони не визнані неконституційними, протиправними, нечинними чи не скасовані у судовому порядку.

Враховуючи, що позивач, як військовослужбовець, який станом на 24 лютого 2022 року вже перебував на строковій військовій службі та у подальшому уклав контракт на проходження військової служби, положення норм Постанови №153 (у редакції чинній на момент розгляду рапорту) на нього не поширювались, як наслідок відмовляючи позивачу у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови №153 відповідач діяв правомірно, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень на підставі абзацу 4 пункту 4 Постанови №153 слід відмовити.

Водночас, суд звертає увагу, що в подальшому, постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153» від 30.07.2025 № 942, яка набрала чинності 07.08.2025, внесено зміни до Постанови №153, зокрема у пункті 4: в абзаці другому слово особам замінено словами громадянам України з числа осіб;

в абзаці п`ятому слова «два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності» замінити словами «притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до»;

доповнено пункт абзацами такого змісту:

«виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:

були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;

проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу молодший лейтенант;

проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання».

Відтак, з 07.08.2025 Кабінетом Міністрів України врегульовано питання права на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень, передбаченої Постановою №153, громадянами України - військовослужбовцями, зазначеними в пункті 4 Постанови №153, які відповідають вимогам щодо виплати такої винагороди, та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу.

Тому суд вважає, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 4 Постанови №153 (в редакції від 07.08.2025).

Позаяк, інше тлумачення, на переконання суду, не відповідатиме меті прийняття Постанови №153 та змін до неї щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та матиме ознаки дискримінації по відношенню до позивача.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У той же час, суд не може підмінити встановлену законодавством процедуру розгляду НОМЕР_2 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) рапорту позивача про нарахування та виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень, передбаченої Постановою №153.

В контексті викладеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, буде зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 22.07.2025 щодо нарахування та виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 гривень, передбаченої Постановою №153 від 11.02.2025 (в редакції від 07.08.2025) та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачем, в силу положень Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачувався, то відповідно розподіл судових витрат в частині судового збору не проводиться.

Керуючись ст. ст. 139, 241, 243, 244, 245, 246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Зобов`язати НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 22.07.2025 щодо нарахування та виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000,00 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану» (в редакції від 07.08.2025) та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 10.10.2025.

Суддя І.В.Садовий