Справа № 480/3286/25
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 р. Справа № 480/3286/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 (суддя Савицька Н.В.; м. Суми) по справі № 480/3286/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 в якій просив суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 25.02.2022 по 18.06.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 25.02.2022 по 18.06.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовними вимогами в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 18.06.2023, у якій зазначити інші поважні причини пропуску такого строку та докази поважності причин пропуску такого строку.

На виконання вимог вказаної ухвали, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій зазначено, що з метою отримання інформації про правильність нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових виплат, 20.03.2025 на адресу відповідача представником направлено адвокатський запит. Відповідь на вказаний запит представник не отримав. Відтак, вважає що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 заяву представника ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із даним позовом задоволено та поновлено позивачу такий строк. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

У подальшому відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому, серед іншого, просить залишити дану позовну заяву без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, обґрунтовуючи тим, що з матеріалів справи не вбачається з боку позивача вжиття розумних заходів, спрямованих на захист своїх прав, зокрема, без зайвих зволікань, в розумний строк після звільнення з військової служби, демонструючи свою необізнаність щодо причин визначення спірного розміру виплати, звернутися до військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання відповідної інформації. У такому випадку позивач вважався би таким, що дізнався про порушення своїх прав при отриманні від такого органу відповіді на подану заяву. Такі заходи він почав вживати лише 20.03.2025, на момент коли минуло 2 роки і строк звернення до суду був кілька разів вичерпаний.

З моменту виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 та переведення до ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача з військової служби (18.06.2023) до моменту, коли адвокат в інтересах позивача звернувся із запитом до відповідача (20.03.2025) минуло майже два роки.

Також зауважив, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до адміністративного суду 01.05.2025, коли в Україні вже не діяли карантинні заходи, а тримісячний строк на звернення до суду був багато разів пропущений. При цьому матеріали справи не містять відомостей про об`єктивно непереборні, не залежні від волевиявлення позивача, перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення до суду з даним позовом. Позивач в принципі не вказував на такі обставини, адже помилково вважав, що його позов строком звернення до суду не обмежується.

Протягом цього часу позивач не вчиняв жодних дій, заходів, спрямованих на захист своїх прав. Отже, на думку відповідача, тримісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, був пропущений позивачем, а позов заявлений поза його межами без поважних причин. У зв`язку з чим просить залишити без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошової допомоги на оздоровлення за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 включно та зобов`язання нарахувати та виплатити за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 18.06.2023, у якій зазначити інші поважні причини пропуску такого строку та надати докази поважності причин пропуску такого строку.

На виконання вимог ухвали суду від 23.06.2025, представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, представник посилається на те, що у відповідача протягом всього періоду служби позивача існував обов`язок повідомляти щомісяця про загальну суму грошового забезпечення з розшифровкою складових такої виплати, в тому числі й при виключенні позивача зі списків особового складу відповідача у зв`язку зі звільненням, та обов`язок повідомити позивачу про суми, нараховані та виплачені, із зазначенням окремо кожного виду виплати.

Звертає увагу суду, що з метою встановлення правильності нарахування позивачу грошового забезпечення за період служби, представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому, просив надати інформацію чи письмово повідомлявся позивач щомісяця під час служби про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України та ст. 30 ЗУ «Про оплату праці». Проте, у листі-відповіді військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 №2/1/3/2654 відповідачем не надано інформації щодо здійснення письмового повідомлення позивача про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України та ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а також не додано будь-яких доказів, які б підтверджували повідомлення позивача про складові його грошового забезпечення.

Таким чином, на думку представника позивача, відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не повідомляв позивачу жодного місяця про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, та не повідомляв про суми, нараховані та виплачені позивачу при виключенні його з особового складу військової частини при переміщенні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. Тобто, відлік строку починається з моменту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, як того вимагає частина 1 та 2 статті 233 КЗпП.

Відтак, саме дата одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому в період служби, а також при звільненні є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що є предметом спору у цій справі. Однак, позивач не одержував, всупереч статтям 110 та 116 КЗпП України, від відповідача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому в період служби, при переміщенні на нове місце служби та звільненні, а про спосіб розрахунку грошового забезпечення, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого станом на 2018 рік, мав (має) можливість дізнатися лише отримавши письмові розрахунки свого грошового забезпечення. Відтак, строк встановлений ст. 233 КЗпП України позивач не пропустив.

Тому, на думку представника позивача, при отриманні на банківську карту заробітної плати позивач не знав про те, що ці кошти сплачуються як його посадовий оклад, та чи інша надбавка, премія чи додаткова винагорода і яке співвідношення цих складових виплат між собою.

Таким чином, враховуючи, що відповідач щомісячно письмово не повідомляв позивача про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України, а у позивача, відповідно до принципу «належного врядування», не було розумних причин сумніватися у добросовісності та неупередженості дій відповідача під час нарахування та виплати належного позивачу грошового забезпечення, початком перебігу строку звернення до суду слід вважати дату отримання позивачем письмового повідомлення з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, а саме 07.04.2025 - отримання позивачем листа-відповіді військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 №2/1/3/2654.

Вважає, що строк позивачем не пропущений, а у випадку якщо суд дійде висновку про те, що строк пропущений, просить поновити пропущений строк для звернення до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача щодо поновлення строку звернення до суду з позовною заявою - відмовлено.

Клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 - задоволено.

Позовну заяву у справі №480/3286/25 ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 - залишено без розгляду.

Позивач не погодився з вказаним судовим рішенням та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у cправі № 480/3286/25 скасувати, а справу № 480/3286/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії в частині за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 року направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції помилково пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом з моментом отримання позивачем під час проходження служби грошового забезпечення у меншому розмірі. На переконання позивача, саме дата одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому в період служби, а також при звільненні є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що є предметом спору у цій справі. Однак, позивач не одержував, всупереч статтям 110 та 116 КЗпП України від відповідача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому в період служби, при переміщенні на нове місце служби та звільненні, а про спосіб розрахунку грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого станом на 2018 рік мав (має) можливість дізнатися лише отримавши письмові розрахунки свого грошового забезпечення. Відтак, строк встановлений ст. 233 КЗпП України позивач не пропустив.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору у цій справі є недотримання відповідачем законодавства про працю у період з 25.02.2022 по 18.06.2023.

На переконання суду першої інстанції, спірні правовідносини у період з 25.02.2022 по 18.07.2022 виникли до набрання чинності нової редакції положень статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), тому до них не підлягає застосуванню тримісячний строк звернення, однак у період з 19.07.2022 по 18.06.2023 положення статті 233 КЗпП України викладені у новій редакції, відповідно до яких застосуванню підлягає тримісячний строк звернення, який у силу пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України, був продовжений на строк дії карантину та закінчився у червні 2023 року.

Судом враховано, що позивач звільнений 18.06.2023, а з позовом до суду звернувся лише 25.04.2025, тобто майже через 2 роки.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 в частині вимог за період з 19.07.2022 по 18.06.2023, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, який обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому суд наголосив, що позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав саме з моменту отримання відповідної виплати, а не з моменту звільнення чи отримання письмового повідомлення про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені йому при звільненні.

За висновком суду, звернення представника позивача із адвокатським запитом про надання інформації про виплачені позивачу суми грошового забезпечення не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права. Отже, про нарахування чи не нарахування щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, зокрема, про розмір таких видів грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 позивач повинен був дізнатися після отримання грошового забезпечення за кожний місяць цього періоду.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено у клопотанні про поновлення строків жодних поважних підстав пропуску строку звернення до суду з даним позовом в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 18.06.2023.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

При цьому, реалізація особою права на звернення до суду із позовом чи заявою (клопотанням) повинна здійснюватись з дотримання встановленого законодавством процесуального порядку, зокрема, з дотриманням вимог КАС України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами другою та третьою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

У постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

За правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду, зокрема, в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом № 2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Закон № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 6 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22.

З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23 (постанова від 21.03.2025).

У зазначеній постанові судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ).

Початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19.07.2022) необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Отже, для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами щодо перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця та інших сум, за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2023 року.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач вимагає здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби. При цьому важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після звільнення позивача з військової служби.

У Рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.

Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 листопада 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття суми, що належать працівникові при звільненні.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

На переконання колегії суддів, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України (у чинній редакції), належить пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період з 19 липня 2022 року по 20 травня 2023 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.

Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, постановленій Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, а також підтриманий Верховним Судом у постановах від 30 травня 2025 року у справі №380/19729/24, від 24 червня 2025 року у справі № 480/10675/24, від 30 вересня 2025 року у справі справа № 440/15457/24, від 01 жовтня 2025 року у справі № 580/11545/24 та інших.

За обставинами цієї справи позивач звільнений з військової служби 18.06.2023.

Позивач наполягає, що він не одержував від відповідача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому в період служби, при переміщенні на нове місце служби та звільненні. Вказує, що про спосіб розрахунку грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого станом на 2018 рік мав (має) можливість дізнатися лише отримавши письмові розрахунки свого грошового забезпечення.

З огляду на обставини цієї справи, колегія суддів зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2023 року слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до квітня 2025 року (до моменту звернення до суду із цим позовом) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо, а також письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.

За результатом установлення указаних обставин стане можливим установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2023 року) та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви про перерахунок грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2023 року є передчасним. Залишаючи без розгляду позовні вимоги з підстав пропуску строку звернення до суду за вказаний період, суд першої інстанції не врахував актуальну правову позицію Верховного Суду у спорах зазначеної категорії, не з`ясував суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, що в свою чергу позбавило позивача права на звернення до суду з позовом в частині позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення у належному розмірі за період з 19.07.2022 по 18.06.2023.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до Сумського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 по справі № 480/3286/25 - скасувати.

Справу № 440/6418/22 направити до Сумського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Т.С. Перцова Я.М. Макаренко