Справа № 620/10096/24
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Штульман І.В.

суддів: Оксененка О.М.,

Черпака Ю.К.,

при секретарі: Краснової О.Р.,

за участю: Хрустенка Р.Ю. , представника Інформаційного агентства,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Інформаційного агентства на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інформаційного агентства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся в Чернігівський окружний адміністративний суд з позовом до Інформаційного агентства (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 липня 2021 року по 27 червня 2024 року та стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 450241,50 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Інформаційного агентства щодо не проведення з ОСОБА_2 своєчасного повного розрахунку при звільненні. Стягнуто з Інформаційного агентства на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 181095,38 грн з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми. В решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем ОСОБА_2 не було проведено повного розрахунку при звільненні, а остаточну виплату позивачу коштів відповідачем було проведено 28 червня 2024 року. Отже, вищевказане є підставою для відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Не погоджуючись з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року, представник Інформаційного агентства (далі - апелянт) звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт вважає, що військовослужбовці не являються працівниками, не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, виконуючи конституційний обов`язок із захисту держави, підпорядковуючись Міністерству оборони України. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, а також надають відмінні від цивільних громадян специфічні права. В свою чергу, Міністерство оборони України не є «власником, або уповноваженим їм органом», у розумінні статей 116, 117 КЗпП України, та не є «підприємством, установою, організацією або фізичною особою», у загальному розумінні КЗпП України.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 , будучи ветераном війни - особою з інвалідністю внаслідок війни, у судове засідання не прибув, надав заяву про апеляційний розгляд даної справи без його участі у зв`язку із хворобою.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи це слідуючим.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проходив військову службу у Інформаційному агентстві, наказом начальника Інформаційного агентства від 21 липня 2021 року №132 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 21 липня 2021 року (арк.19-20).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у справі №620/11699/23 позов ОСОБА_2 до Інформаційного агентства задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльності Інформаційного агентства щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця). Зобов`язано Інформаційне агентство здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця); визнано протиправною бездіяльність Інформаційного агентства щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року із застосуванням березня 2018 року, як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Зобов`язано Інформаційне агентство здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року із застосуванням березня 2018 року, як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

На виконання вказаного рішення позивачу було нараховано та виплачено 03 травня 2025 року - 82320,85 грн (арк.16).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у справі №620/14545/23 позов ОСОБА_2 до Інформаційного агентства задоволено частково. Визнано протиправними дії Інформаційного агентства щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_2 грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019-2021 роки. Зобов`язано Інформаційне агентство провести перерахунок та виплатити ОСОБА_2 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019-2021 роки, з урахуванням індексації грошового забезпечення. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На виконання вказаного рішення позивачу було нараховано та виплачено 28 червня 2024 року - 1553,80 грн (арк.17).

Також, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі №620/13335/23 позов ОСОБА_2 до Інформаційного агентства задоволено частково. Визнано протиправними дії Інформаційного агентства щодо обчислення та виплати ОСОБА_2 за період з 29 січня 2020 року по 21 липня 2021 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у зв`язку зі звільненням з військової служби, грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби без урахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт. Зобов`язано Інформаційне агентство здійснити ОСОБА_2 перерахунок за період з 29 січня 2020 року по 21 липня 2021 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у зв`язку зі звільненням з військової служби, грошової компенсації за невикористані дні щорічної невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01 січня 2020 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення позивачу було нараховано та виплачено 28 червня 2024 року - 221251,42 грн (арк.18).

ОСОБА_2 вважає, що відповідно до статті 117 КЗпП України має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, в зв`язку з чим звернувся в суд з цим позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із тим, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунку у повному обсязі.

Ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі №804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі №813/150/16.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Поряд з тим, такі питання врегульовані КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон №2352-ІХ), який набрав чинності 19 липня 2022 року передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України , позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України, стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд в постанові від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23 зазначив, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності новою редакцією статті 117 КЗпП України, 19 липня 2022 року, і після цього.

Так, період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Судом першої інстанції встановлено, і це є правильним, що з позивачем ОСОБА_2 не було проведено повного розрахунку при звільненні, а остаточну виплату позивачу коштів відповідачем було проведено 28 червня 2024 року.

Отже, вищевказане є підставою для відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки щодо виплати грошового забезпечення позивачу за травень (22219,50 грн) та червень (22219,50 грн) 2021 року складало 44439,00 грн (арк.13-14).

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункту 8 вищевказаного Порядку).

Враховуючи вищевикладене, середньоденне грошове забезпечення позивача ОСОБА_2 складає 728,51 грн (44439,00 грн/61 днів).

Тобто, зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (22 липня 2021 року) по 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток за вказаний період має становити 263720,62 грн (728,51 грн*362).

Судом першої інстанції правомірно взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 і вирішено про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням таких критеріїв.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду після звільнення (21 липня 2021 року) через 2 роки (серпень 2023 року) та на розмір виплаченої позивачу на виконання рішень суду вказаних вище коштів порівняно із розрахованим середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 липня 2021 року по 18 липня 2022 року, судом першої інстанції вирішено про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 61025,22 грн (20% від простроченої заборгованості роботодавця в розмірі 305126,07 грн (82320,85 грн+1553,80 грн+221251,42 грн)).

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду звертає увагу, що сторони не оскаржують рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року в частині зменшення розміру відшкодування позивачу.

Щодо періоду з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (обмеження строком виплати у 6 місяців), то слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

В матеріалах справи наявна довідка щодо виплаченого грошового забезпечення позивача, згідно якої в липні 2021 року позивачу було нараховано 37370,42 грн грошового забезпечення (арк.13-14). Із врахуванням коштів грошового забезпечення в сумі 305126,07 грн, на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат становить 342496,49 грн (37370,42 грн +305126,07 грн).

Отже, сума усіх належних позивачу виплат при звільненні складає 342496,49 грн (що становить 100%), з них в день звільнення фактично виплачено 37370,42 грн (що становить 10,91% від суми усіх належних на день звільнення виплат), а сума невиплачених коштів грошового забезпечення складає - 305126,07 грн (що становить 89,09% від суми усіх належних на день звільнення виплат).

Період затримки розрахунку при звільненні з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (обмеження строком виплати у 6 місяців) складає 185 дні, тому середній заробіток за вказаний період має становити 134774,35 грн (728,51 грн*185), що становить 100%.

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 120070,16 грн (89,09% від 134774,35 грн).

Проаналізувавши норми права та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 181095,38 грн (61025,22 грн + 120070,16 грн).

Щодо посилання апелянта на те, що військовослужбовці не являються працівниками, не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, виконуючи конституційний обов`язок із захисту держави, підпорядковуючись Міністерству оборони України, а тому на них не поширюється дія статей 116, 117 КЗпП.

З даного приводу Верховний Суд вже неодноразово висловлював свою правову позицію з даного приводу, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі №804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі №813/150/16, в яких зазначив, що вимоги статей 116, 117 КЗпП поширюються на військовослужбовців, а отже твердження відповідача в апеляційній скарзі є безпідставними.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а доводи апеляційної скарги відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовою колегією враховується, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 195, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інформаційного агентства - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Штульман

Судді: О.М. Оксененко

Ю.К. Черпак