Справа № 346/2768/25
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" жовтня 2025 р. справа № 346/2768/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Григорука О.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області, Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 02.06.2025 звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з адміністративним позовом до Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області, просить:
визнати протиправною відмову Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області у видачі паспорта громадянина у формі книжечки;
зобов`язати Коломийський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області оформити та видати позивачу паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки.
Згідно ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.06.2025 адміністративну справу № 346/2768/25 передано за підсудністю до Івано-Франківського окружного адміністративного суду (а.с. 16-18).
03.07.2025 дана справа надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. На виконання ухвали суду позивачем усунуто недоліки позовної заяви у встановлений ухвалою строк (а.с. 23, 24).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Залучено участі в справі Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, як другого відповідача (а.с. 31-33).
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу, у видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки, оскільки 02.05.2025 позивач звернулася до Коломийського відділу УДМС в Івано-Франківській області із заявою щодо видачі їй паспорта громадянина України зразка 1994 року. У поданій заяві позивач вказала на світоглядні переконання та право не користуватись електронним документом у вигляді ID-картки. Додатково позивач покликається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі № 806/3265/17.
15.07.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшов відзив Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області. Згідно відзиву відповідач щодо задоволення позовної заяви заперечив, вказавши, що 02.05.2025 ОСОБА_2 звернулася до Коломийського відділу УДМС в Івано-Франківській області із заявою щодо видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки, у зв`язку із зміною імені (прізвища), а саме із " ОСОБА_3 " на " ОСОБА_4 ". Як встановлено при розгляді звернення, заявниця документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серія та номер НОМЕР_1 виданого 25.05.2017, який оформлений засобами Єдиного державного демографічного реєстру та містить безконтактний електронний носій, при оформленні якого сформовано унікальний номер запису в Реєстрі. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), паспорт у формі книжечки оформляється представникам окремої суспільної групи, які побоюються формування цифрових ідентифікаторів особи у реєстрі через свої релігійні переконання. Попереднє оформлення заявницею паспорта з формуванням унікального номера запису про особу у реєстрі вказує на неналежність її до вказаної суспільної групи, а бажання заявниці оформити паспорт у формі книжечки не має релігійного підґрунтя. Листом № С-79/6/2602-25/2619/89-25 від 20.05.2025 заявниці вказано, що паспорт громадянина України видається у формі, передбаченій Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", а підстави побоюватися формування УНЗР, який уже сформований і повторно формуватися не буде, у неї відсутні. Представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 36-40).
16.07.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшла відповідь позивача на відзив Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області, відповідно до якої позивач не погоджується з доводами відповідача, вважає відзив необґрунтованим (а.с. 48, 49).
16.07.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшло заперечення Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області на відповідь позивача на відзив. Відповідно до заперечення Управління зазначає, що у поданій відповіді на відзив позивач не спростовує аргументів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачених законом (а.с. 50-52).
17.07.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшли додаткові пояснення позивача у справі, відповідно до яких позивач заперечує аргументи відповідача. Просить позов задовольнити. Зазначено, що право позивача на вибір форми паспорта не залежить від релігійних переконань, а базується на Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини, та практиці ЄСПЛ. Примусове втручання в приватне життя (в тому числі через формування цифрових ідентифікаторів) є надмірним втручанням, навіть якщо воно здійснюється "в рамках закону". Для позивача ID-картка є неприйнятною через морально-етичні, приватні переконання. Відсутність альтернативи є надмірним тягарем і обмеження вибору позивача, що прямо суперечить принципам верховенства права. Вважає заперечення безпідставним, а свої позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (а.с. 55, 56).
25.07.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшов відзив Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, відповідно до якого відповідач вважає позов безпідставним, необґрунтованим та просить в задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. Зазначено, що справа не є типовою до зразкової справи № 806/3265/17, розглянутої Великою Палатою Верховного Суду, в якій позивач категорично відмовлялася від обробки її даних засобами реєстру з будь-якою метою. У спірних правовідносинах таку обробку уже проведено за згодою позивача, а оформлення чи відмова від оформлення нового документа засобами ЄДДР на наявність у реєстрі раніше сформованого УНЗР не вплине, тому не становитиме жодного втручання у приватне життя позивача. Вказавши у наданій відповіді на факт отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон, відповідач звернув увагу заявника на відсутність у неї підстав для побоювань та відмови від оформлення паспорта у формі ID-картки, бо дані позивача вже оброблені у ЄДДР за її згодою, і УНЗР повторно формуватися не буде (навіть при оформленні паспорта у формі ID-картки). Законом № 5492-VI передбачено оформлення паспорта громадянина України виключно у формі картки, що містить безконтактний електронний носій (див. ч. 3 ст. 13, ч. 4 ст. 21, ч.ч. 1, 2 ст. 14 Закону), а заявниця не належить до суспільної групи, для якої обробка даних засобами ЄДДР з формуванням УНЗР є категорично неприйнятною з релігійних переконань. Якщо особа надала згоду на обробку даних засобами ЄДДР з формуванням УНЗР при оформленні паспорта для виїзду за кордон (виготовлення якого є правом, а не обов`язком), то відповідно її відмова від виготовлення внутрішнього паспорта у формі ID-картки засобами того ж реєстру є необґрунтованою (а.с. 57-61).
28.07.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшли додаткові пояснення позивача у справі, відповідно до яких позивач заперечує аргументи Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби. Позивач просить: врахувати, що її право на альтернативну форму документа (книжечку) базується на Конституції, міжнародних актах та практиці ВС; взнати, що її попередній досвід оформлення закордонного паспорта не нівелює сучасного права на повагу до переконань; задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 суд визнав, що така відмова органу ДМС у видачі паспорта-книжечки є неправомірною, навіть у разі, коли особа раніше отримувала документи з використанням ЄДДР, якщо її сучасне переконання суперечить подальшій цифровій ідентифікації. Це рішення підтверджує право кожної особи на альтернативну форму документа, незалежно від попереднього досвіду чи рішень (а.с. 68, 69).
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.
02.05.2025 ОСОБА_4 (до зміни 29.04.2025 прізвище ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Коломийського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області із заявою про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ (а.с. 5, 9).
За результатом розгляду заяви, Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області відповіддю № С-79/6/2602-25/2619/89-25 від 20.05.2025 повідомило, що з огляду на попереднє оформлення документів засобами Єдиного державного демографічного реєстру, і відповідно, наявність сформованої УНЗР у реєстрі, позиція позивача щодо небажання оформлення нового паспорта громадянина України у формі ID-картки є необґрунтованою. Зазначено, що 19.09.2018 Великою Палатою Верховного Суду постановлено рішення у зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), яке стосується питань захисту прав і свобод громадян, які не надають згоду на обробку персональних даних засобами Єдиного державного демографічного реєстру, оскільки побоюються присвоєння цифрових ідентифікаторів особистості з огляду на свої релігійні переконання. З урахуванням висновків постанови Великої Палати Верховного Суду постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 398 внесено зміни до пункту 3 постанови КМУ від 25 березня 2015 р. № 302 з метою забезпечення можливості оформлення паспорта у формі книжечки зразка 1994 року громадянами, які з релігійних переконань відмовляються від формування унікального номеру запису у Єдиному державному демографічному реєстрі. Згідно внесених змін, Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, то набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року. Підстав для побоювання формування унікального номера запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (далі - УНЗР) у позивача немає, оскільки УНЗР у реєстрі вже сформований під час оформлення позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон серія та номер НОМЕР_2 , виданого 25.05.2017. Обробку персональних даних засобами реєстру проведено на підставі особистої заяви-анкети позивача № 5182555 для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру від 11.05.2017, про присвоєння УНЗР позивача було повідомлено під підпис. Відповідно до статті 10 Закону № 5492-VI унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі залишається незмінним при всіх наступних операціях у реєстрі, тому при оформленні позивачу паспорта у формі ID-картки повторно формуватися не буде (а.с. 6).
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується з приписами статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
Відповідно до ст.5 Закону України Про громадянство України, документом, який підтверджує громадянство України, є зокрема паспорт громадянина України.
Згідно п. а ч. 1 ст. 13 Закону № 5492, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, паспорт громадянина України.
Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону № 5492, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Відповідно до ч.1 ст.21 Закону № 5492, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Частиною третьою статті 13 Закону № 5492 передбачено, що паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.
Відповідно до п.1, 3, 5, 8, 9-11 Положення № 2503, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.
Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта.
Документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон або дипломатичний і службовий паспорти, посвідчення особи моряка і проїзний документ дитини. Ці документи виготовляються і оформляються відповідно до положень, що затверджуються Кабінетом Міністрів України на підставі рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (IKAO, Doc. N 9303).
Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.
До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.
Паспорт, виготовлений у вигляді паспортної картки (інформаційного листка), має розмір 80х60 мм. У інформаційний листок вклеюється фотокартка і вносяться відомості про його власника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження і особистий номер, а також дата видачі і код органу, що його видав.
Інформаційний листок заклеюється плівкою з обох боків.
Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної картки, визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, чинними на момент звернення позивачки Законом № 5492 та Положенням № 2503 передбачено існування двох форм паспорта громадянина України у формі книжечки та картки.
Тобто, звернувшись до уповноваженого суб`єкта з відповідними документами, передбаченими вказаним Законом, позивач має право на отримання документа у формі книжечки, зокрема, паспорта громадянина України.
Підставою для відмови у видачі позивачу паспорту у вигляді книжечки відсутність на думку відповідача підстав для формування нового запису в Єдиному демографічному реєстрі стосовно позивача, оскільки такий запис уже сформований щодо неї в зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Тобто, відмова відповідача фактично не містить будь яких зауважень з приводу форми та змісту поданої позивачкою заяви, а також відповідності вимогам законодавства усіх інших доданих до такої заяви документів
Беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову (зокрема щодо відмови від обробки персональних даних, а також про те, що чинне законодавство (Положення про паспорт) дозволяє отримати паспорт громадянина України у тому вигляді, як того просить позивач), а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № Пз/9901/2/18 (№ 806/3265/17).
Враховуючи положення ст. 291 КАС України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.09.2019 у згаданій вище зразковій справі, є обов`язковими для судів при ухваленні рішень у типових справах.
При цьому суд зазначає, що в рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № Пз/9901/2/18 зазначено право будь-якого громадянина надавати чи не надавати згоду на відповідну обробку персональних даних, тому наявність чи відсутність релігійних переконань, в даній справі, не потребує доведення, оскільки первинною є саме наявність чи відсутність згоди на відповідну обробку персональних даних.
Вирішуючи спір по суті, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону № 5492, на відміну від норм Положення № 2503, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, імені та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій. За висновками Великої Палати Верховного Суду, це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом), не було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.
При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що законодавець, приймаючи Закон України № 1474-VIII від 14.07.2016, яким внесено зміни до Закону № 5492, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими та виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України, та не допускати жодної дискримінації залежно від часу виникнення правовідносин з отримання паспорта громадянина України.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.
Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки, обмежує права позивача, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.
Згідно дефініції, наведеної у статті 2 Закону України Про захист персональних даних, персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст.6 цього Закону, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та ненадмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.
Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України (ч.5 ст.7 КАС України).
У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України № 2438-VI від 06.07.2010 зазначено : Будь-якій особі надається можливість : a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст.5, 6 цієї Конвенції.
Таким чином, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
Так, станом на дату звернення позивача до міграційного органу діяв Закон № 5492, а також два підзаконних нормативних акти, а саме : Положення № 2503 та постанова Кабінету Міністрів України № 302 від 25.03.2015 Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.
Примушування громадянина до отримання паспорту у вигляді картки з безконтактним електронним носієм є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було встановлене законом), не було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар.
Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.
Наведений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.09.2018 по справі № 806/3265/17, а також Верховного Суду, у постанові від 26.06.2019 по справі № 820/155/18, яка є обов`язковою при розгляді даної справи.
Згідно ст.8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
При цьому, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження нагальній суспільній потребі, тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див. рішення ЄСПЛ у справі Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine від 14.06.2007). Однак, у спірних відносинах відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а відтак відсутні перешкоди для оформлення та видачі позивачці паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503.
Відсутність у позивача паспортного документу суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на охорону здоров`я та соціальний захист, тощо.
Отримати паспорт у формі книжечки зразка 1994 року у зв`язку зі зміною прізвища є гарантованим правом позивача.
Щодо посилання відповідача на те, що позивач вже надала згоду на обробку персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру при оформленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон, і унікальний номер запису у Реєстрі вже сформовано, суд враховує норми статті 6 Закону України Про захист персональних даних, відповідно до яких, обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних. Тому, саме для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон позивач надала персональні дані, які були необхідні були розпоряднику виключно для оформлення та видачі паспорта громадянина для виїзду за кордон. У даній ситуації вимоги позивачки стосуються видачі внутрішнього паспорта громадянина України, тому такі доводи скаржника є помилковими.
Таким чином, суд дійшов до висновку, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, слід стягнути з відповідача, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною відмову Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області у видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина у формі книжечки.
Зобов`язати Коломийський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Григорук О.Б.